# data[].attributes.attachment_link.title
Зоряна Мясоєдова

# data[].attributes.headline
Ні краплі сліз, ні горечі в душі.Ні міліметр жорсткої безнадії,А лише слово "вистоїм" в вірші Й про Перемогу всі щоденні мрії. Прорвемося, зберемось, проженем. Хоч жовтень цей кровавий і жорстокий,Та він за пару днів мине, Й настане листопад такий високий. І буде грудень сіяти сніжком І переможні віхоли кидати. І буде осінь бігти моріжком, Ховатися від зим у рідні хати. Ні краплі сліз, лиш воля і кулак. Здорова злість і неповторна сила. Хай згине вій, хай щезне вурдалак. Нам - світлий день, а ворогам - могила. Ми перетерпим холод й повний мрак. Ми перемолим лики всі святії. Ми переможем тьму і тільки так. Ми скрізь посадим квіти золотії.

# data[].attributes.subject
Ні краплі сліз, ні горечі в душі.Ні міліметр жорсткої безнадії,А лише слово "вистоїм" в вірші Й про Перемогу всі щоденні мрії. Прорвемося, зберемось, проженем. Хоч жовтень цей кровавий і жорстокий,Та він за пару днів мине, Й настане листопад такий високий. І буде грудень сіяти сніжком І переможні віхоли кидати. І буде осінь бігти моріжком, Ховатися від зим у рідні хати. Ні краплі сліз, лиш воля і кулак. Здорова злість і неповторна сила. Хай згине вій, хай щезне вурдалак. Нам - світлий день, а ворогам - могила. Ми перетерпим холод й повний мрак. Ми перемолим лики всі святії. Ми переможем тьму і тільки так. Ми скрізь посадим квіти золотії.

# data[].attributes.headline
Гуртуймося, сестри і браття. Тримаймо жорстокий удар. Хай вітер рве кулі на шмаття. Хай прапор наш лине до хмар. Хай сонце нам сяє без ліку. Хай сніг не засипле сліди. Для всіх - Перемогу велику! З роси, ЗСУ і з води! Хай квітне наш лан, пломеніє. Співає про рідне наш хор. Хай серце у грудях весніє. Хай вкриє поля Омофор. Без болю, без нервів, без млості, Без крихти печалі й жалю, А з повними відрами злості Не впадем в священнім бою. Не зійдем з дороги до світла. Затопчемо мрак у багно. Дістаньмо прачі, вили, мітли. Очистім усе, щоб цвіло. Женімо в три шиї, женімо Катюгу, що нищить наш дім. Любімо, сестриці, любімо Свій край і пшениченьку в нім. Вона буде знов колоситься. Калинонька буде цвісти. Це правда, це зовсім не сниться. І рідна земля - це є ти.

# data[].attributes.subject
Гуртуймося, сестри і браття. Тримаймо жорстокий удар. Хай вітер рве кулі на шмаття. Хай прапор наш лине до хмар. Хай сонце нам сяє без ліку. Хай сніг не засипле сліди. Для всіх - Перемогу велику! З роси, ЗСУ і з води! Хай квітне наш лан, пломеніє. Співає про рідне наш хор. Хай серце у грудях весніє. Хай вкриє поля Омофор. Без болю, без нервів, без млості, Без крихти печалі й жалю, А з повними відрами злості Не впадем в священнім бою. Не зійдем з дороги до світла. Затопчемо мрак у багно. Дістаньмо прачі, вили, мітли. Очистім усе, щоб цвіло. Женімо в три шиї, женімо Катюгу, що нищить наш дім. Любімо, сестриці, любімо Свій край і пшениченьку в нім. Вона буде знов колоситься. Калинонька буде цвісти. Це правда, це зовсім не сниться. І рідна земля - це є ти.

# data[].attributes.headline
Изучай географию: сёла, поля. В города непрерывно играй. К февралю уже ближе, чем от февраля, Только всё это время февраль. Календарь неподвижно застыл на столе, Поломалось в приборе реле. Представляешь - и вишни цвели в феврале, И созрели хлеба в феврале. Кровь течёт из закушенной насмерть губы, Дети спят, удержись, не реви. А сейчас в феврале золотые дубы В полусонной закатной крови. Чтоб помочь - отключись, огрубей, обезличь. Просто поезд. Билет. Самолёт. Вот февральский купальник. Февральский кулич. Впереди, говорят, новый год. Будет слякотный март. Будут ветви дубов Укрываться зелёным платком, Потому что всегда побеждает любовь - И тогда. И сейчас. И потом. Приготовим бокалы, о том лишь моля, Чтоб навек не вернулся назад Год безудержной нечисти. Год февраля. Год любви, побеждающей ад. 

# data[].attributes.subject
Изучай географию: сёла, поля. В города непрерывно играй. К февралю уже ближе, чем от февраля, Только всё это время февраль. Календарь неподвижно застыл на столе, Поломалось в приборе реле. Представляешь - и вишни цвели в феврале, И созрели хлеба в феврале. Кровь течёт из закушенной насмерть губы, Дети спят, удержись, не реви. А сейчас в феврале золотые дубы В полусонной закатной крови. Чтоб помочь - отключись, огрубей, обезличь. Просто поезд. Билет. Самолёт. Вот февральский купальник. Февральский кулич. Впереди, говорят, новый год. Будет слякотный март. Будут ветви дубов Укрываться зелёным платком, Потому что всегда побеждает любовь - И тогда. И сейчас. И потом. Приготовим бокалы, о том лишь моля, Чтоб навек не вернулся назад Год безудержной нечисти. Год февраля. Год любви, побеждающей ад. 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наіна Дорошенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Дорошенко Наіна - «Журавлі». В пам‘ять про загиблих воїнів! ЗСУ

# data[].attributes.headline
Стою на колінах, вмиваюсь сльозами.Не можу молитву сказати словами,Та Ти наперед усе, Господи, знаєш,І кожну сльозу із очей витираєш. Мій Боже, молитва моя не за себе,Не прагну даремно тривожити небо.Усе, що потрібно, я, Господи, маю,За інших людей Тебе нині благаю!..За тих, хто сьогодні в підвалах ночують,Хто вдень і вночі страшні вибухи чують,Хто вже призабув запах свіжого хліба,У кого від дому немає вже й сліду,За тих матерів і батьків, що ніколиНе будуть вести своїх діток до школи,За доньку і сина, що плачуть ночами,Бо вже не побачать ні тата, ні мами.Сьогодні, мій Боже, до Тебе молюсяЗа діда старого, за сиву бабусю,Що дні доживають в холодній квартирі(Тікати стареньким від горя несила).Молюся й за тих, хто, лишивши родину,Пішов захищати свою Батьківщину,За тих, хто людей від поранень лікують,За тих, хто з вогню кожну душу рятують...Молитву оцю я щодня в серці ношу,І милості, милості, Господи, прошу.Помилуй, утіш, підкріпи кожне серце,Спаси й збережи від тенет злої смерті.Зміцни, звесели, в кого руки охляли...І тих, що про Тебе ніколи не знали,Поклич за Собою, дай справжнє прозріння,Хай кожному явиться, Боже, спасіння!Благаю Тебе, щоб серця не стверділи,Щоб вміли прощати й любити уміли,Нехай душа кожна впаде на колінаЙ пізнає, що в Тебе є поміч і сила!..***Стою на колінах, тихенько шепочу,За інших людей Тебе, Господи, прошу,Нехай в небеса ця молитва полине:Помилуй, мій Боже, народ України!Амінь.

# data[].attributes.subject
Стою на колінах, вмиваюсь сльозами.Не можу молитву сказати словами,Та Ти наперед усе, Господи, знаєш,І кожну сльозу із очей витираєш. Мій Боже, молитва моя не за себе,Не прагну даремно тривожити небо.Усе, що потрібно, я, Господи, маю,За інших людей Тебе нині благаю!..За тих, хто сьогодні в підвалах ночують,Хто вдень і вночі страшні вибухи чують,Хто вже призабув запах свіжого хліба,У кого від дому немає вже й сліду,За тих матерів і батьків, що ніколиНе будуть вести своїх діток до школи,За доньку і сина, що плачуть ночами,Бо вже не побачать ні тата, ні мами.Сьогодні, мій Боже, до Тебе молюсяЗа діда старого, за сиву бабусю,Що дні доживають в холодній квартирі(Тікати стареньким від горя несила).Молюся й за тих, хто, лишивши родину,Пішов захищати свою Батьківщину,За тих, хто людей від поранень лікують,За тих, хто з вогню кожну душу рятують...Молитву оцю я щодня в серці ношу,І милості, милості, Господи, прошу.Помилуй, утіш, підкріпи кожне серце,Спаси й збережи від тенет злої смерті.Зміцни, звесели, в кого руки охляли...І тих, що про Тебе ніколи не знали,Поклич за Собою, дай справжнє прозріння,Хай кожному явиться, Боже, спасіння!Благаю Тебе, щоб серця не стверділи,Щоб вміли прощати й любити уміли,Нехай душа кожна впаде на колінаЙ пізнає, що в Тебе є поміч і сила!..***Стою на колінах, тихенько шепочу,За інших людей Тебе, Господи, прошу,Нехай в небеса ця молитва полине:Помилуй, мій Боже, народ України!Амінь.

# data[].attributes.headline
Мы не планируем уж многого на завтра! И новый день для нас как Божий дар! Мы те, кто дома всё-таки остался! Мы те, кто никуда не побежал! Свой дом, свои родные стены! Свой город, воздух здесь другой! Пусть часто воют тут сирены, И звуки взрывов здесь слышны порой... Пусть говорят: "Здесь может быть опасно! Перед глазами есть живой пример!" Пусть говорят: " Отсюда нужно мчаться!" А мы в ответ:"Не бросим дом родной!" Нам тяжело и ночью так тревожно, Но сердце верит. Молится душа! "Будь милостив, Господь, к тем, кто остался! Пусть нас хранят два Ангельских крыла!"

# data[].attributes.subject
Мы не планируем уж многого на завтра! И новый день для нас как Божий дар! Мы те, кто дома всё-таки остался! Мы те, кто никуда не побежал! Свой дом, свои родные стены! Свой город, воздух здесь другой! Пусть часто воют тут сирены, И звуки взрывов здесь слышны порой... Пусть говорят: "Здесь может быть опасно! Перед глазами есть живой пример!" Пусть говорят: " Отсюда нужно мчаться!" А мы в ответ:"Не бросим дом родной!" Нам тяжело и ночью так тревожно, Но сердце верит. Молится душа! "Будь милостив, Господь, к тем, кто остался! Пусть нас хранят два Ангельских крыла!"

# data[].attributes.headline
Листопад.. Золотые осы.. Улей их - в небесах светило.. Я когда-то любила осень.. Я безумно октябрь любила.. И хранила из детства снимок.. Где беда моя незаметна.. Я когда-то любила зиму.. И весну.. И тропинку в лето.. И считала до дат денёчки.. Словно нечего с ними делать.. Алым галочки и кружочки.. Пять, одиннадцать, двадцать девять.. Где вы детские мои игры? Кружевные смешные даты.. Очень хочется только мира.. День войны, сегодня.. двести двадцатый.

# data[].attributes.subject
Листопад.. Золотые осы.. Улей их - в небесах светило.. Я когда-то любила осень.. Я безумно октябрь любила.. И хранила из детства снимок.. Где беда моя незаметна.. Я когда-то любила зиму.. И весну.. И тропинку в лето.. И считала до дат денёчки.. Словно нечего с ними делать.. Алым галочки и кружочки.. Пять, одиннадцать, двадцать девять.. Где вы детские мои игры? Кружевные смешные даты.. Очень хочется только мира.. День войны, сегодня.. двести двадцатый.

# data[].attributes.attachment_link.title
«Нездоланна», частина 1 - «Лють»
Маріуполь, Миколаїв, Буча, Харків, Чернігів, Херсон, Запоріжжя, Чернівці.

Нагадую, що РАЗОМ МИ можемо допомогти ЗСУ:... | By Вікторія | Facebook

# data[].attributes.attachment_link.description
24K views, 367 likes, 171 loves, 101 comments, 718 shares, Facebook Watch Videos from Вікторія Наумова: «Нездоланна», частина 1 - «Лють»
Маріуполь, Миколаїв, Буча, Харків, Чернігів, Херсон,...

# data[].attributes.headline
Та й літом щастя не було... Усе співало і цвіло. Горнулось, бавилось, зітхало,То хмурилось, а то світало. Не було щастя. Хоч наш Спас Був зовсім поруч біля нас. І на грудку пророк Ілля Збирав цілющії зілля. Й святий Петро ходив навшпиньки. А Володимир ходить й ниньки. І Ольга з ним іде до храму І просить "захисти їх, Мамо". Дай сили їм, дай ППО. Щоб небо чистеє було. І сяє Матінка Пречиста. І йде зима до нас безлиста. А щастя де? Десь, певно, далі. Воно існує в ідеалі У кожнім подиху маляти, У кожній квітці біля хати. Шукай його чи не шукай,Ти лишень віри не втрачай. Борись, коли біда настане.Тримайсь, коли гроза застане. І буде знову твоє літо Ось там на стовпчику сидіти. І хмари згинуть із бідою,Та й попливуть ген за водою. А ти підійдеш до воріт, З тобою пес і рудий кіт, З тобою дітки. Ти щасливий, А рідний край такий красивий.

# data[].attributes.subject
Та й літом щастя не було... Усе співало і цвіло. Горнулось, бавилось, зітхало,То хмурилось, а то світало. Не було щастя. Хоч наш Спас Був зовсім поруч біля нас. І на грудку пророк Ілля Збирав цілющії зілля. Й святий Петро ходив навшпиньки. А Володимир ходить й ниньки. І Ольга з ним іде до храму І просить "захисти їх, Мамо". Дай сили їм, дай ППО. Щоб небо чистеє було. І сяє Матінка Пречиста. І йде зима до нас безлиста. А щастя де? Десь, певно, далі. Воно існує в ідеалі У кожнім подиху маляти, У кожній квітці біля хати. Шукай його чи не шукай,Ти лишень віри не втрачай. Борись, коли біда настане.Тримайсь, коли гроза застане. І буде знову твоє літо Ось там на стовпчику сидіти. І хмари згинуть із бідою,Та й попливуть ген за водою. А ти підійдеш до воріт, З тобою пес і рудий кіт, З тобою дітки. Ти щасливий, А рідний край такий красивий.

# data[].attributes.headline
И даже деревце нынче молится, Когда встаёт над Днепром луна.. Не дай мне, Господи, так озлобиться, Что бесконечной была б война.. Не дай мне, Господи, так израниться,Так исстрадаться душой своей.. Что не смогла б доброта бескрайняя Стать мне пристанищем на земле.. Не дай мне, Господи, милый, родненький, Так горевать от своих потерь, Что захотелось бы листик жёлтенький Не прижимать, а швырнуть теперь.. Не дай мне, Господи, так отчаяться, Что вдруг под сводом своим потом Не принимать никакого странника Не говорящего на моём.. Не дай мне, Божечка, человечище,[ Мне так любовь моя дорога] И даже самой корявой веточкой Похожим стать на лицо врага.

# data[].attributes.subject
И даже деревце нынче молится, Когда встаёт над Днепром луна.. Не дай мне, Господи, так озлобиться, Что бесконечной была б война.. Не дай мне, Господи, так израниться,Так исстрадаться душой своей.. Что не смогла б доброта бескрайняя Стать мне пристанищем на земле.. Не дай мне, Господи, милый, родненький, Так горевать от своих потерь, Что захотелось бы листик жёлтенький Не прижимать, а швырнуть теперь.. Не дай мне, Господи, так отчаяться, Что вдруг под сводом своим потом Не принимать никакого странника Не говорящего на моём.. Не дай мне, Божечка, человечище,[ Мне так любовь моя дорога] И даже самой корявой веточкой Похожим стать на лицо врага.

# data[].attributes.headline
Болить усе - від нігтів до думок. І шерхне листя у моїм садочку. І висихає мовчазний струмок, І осінь полотніє на горбочку. Болить душа, міліє джерело. Війна сидить похнюпившись на лавці. Болить у пташки зморене крило. І ниють від нещасть всі мої пальці. Слова болять, шепоче їх ріка. Тривога лине поверхом і нижче. Лишається бетон від стояка. Лишається від дронів попелище. Горять міста, палає у селі. Горить душа і тліє на багатті. Тремтять від жаху діточки малі, І наречена плаче в білім платті. Такі ось ранки, кожен ранок плач. А гад сичить і "бариню" танцює. Моя країно, ти мені пробач, Лиш "перемога" рани зарубцює. І "мир" прийде, прийде, ти зачекай. Переболить і буде знову липень. Весна настане й побіжить у гай.Перетерпи, перестраждай цей скипень...

# data[].attributes.subject
Болить усе - від нігтів до думок. І шерхне листя у моїм садочку. І висихає мовчазний струмок, І осінь полотніє на горбочку. Болить душа, міліє джерело. Війна сидить похнюпившись на лавці. Болить у пташки зморене крило. І ниють від нещасть всі мої пальці. Слова болять, шепоче їх ріка. Тривога лине поверхом і нижче. Лишається бетон від стояка. Лишається від дронів попелище. Горять міста, палає у селі. Горить душа і тліє на багатті. Тремтять від жаху діточки малі, І наречена плаче в білім платті. Такі ось ранки, кожен ранок плач. А гад сичить і "бариню" танцює. Моя країно, ти мені пробач, Лиш "перемога" рани зарубцює. І "мир" прийде, прийде, ти зачекай. Переболить і буде знову липень. Весна настане й побіжить у гай.Перетерпи, перестраждай цей скипень...

# data[].attributes.headline
Жили собі люди. Жили собі в мирі.Хтось в свому будинку, хтось в своїй квартирі.Хтось в місті своєму, а хтось у містечку, А хтось у селі від тих міст недалечко... Хтось хліб випікав. Хтось дітьми опікався. Хтось дім будував. Одружитись збирався. Хтось мріяв про море, про подорож літом, А хтось для окраси висаджував квіти... Хтось вчився ходити, а хтось на вітрини Свої виставляв кольорові картини. Хтось думав про вічне блукаючи парком, А хтось все крутився знаходячи шпарку. Хтось серце старе запускав по новому, А хтось добирався до рідного дому. Хтось сіяв, а хтось за порядком дивився. Хтось щастя шукав, а хтось щастям ділився. Хтось щось купував й віддавав безкоштовно. Хтось справи вирішував всі полюбовно. Хтось палко кохав. Хтось не знав ще кохання, А хтось від невдачі приймав покарання. Хтось вірив, хтось знав, бо надію мав зримо, А хтось вже роки рахував за плечима. Хтось бачив себе у маленьких онуках, А хтось тамувався в сердечних розлуках. Хтось мчав на авто у незвідані далі, А хтось залюбки напирав на педалі Стежками рідненькими рідного краю І тішився:                   « Кращого в світі немає...» І все обірвалось... За мить. За хвилину. Насунула чорна війна на країну. То ворог піднявши себе величаво Собі щось надумав, що має він право На долі людські, на людські почуття. На землі чужі. На безцінне життя... Хтось дім залишав. Переборював втому. А хтось вже не мав ні квартири, ні дому. Хтось хліб випікав, щоб життя не скінчилось. Комусь народитись на світ не судилось. Хтось тихо сидів у підвалах закритих, А чобіт ворожий топтався по квітах... Хтось Богу молився за брата, за тата. Хтось сина свого проводжав воювати. Хтось слізно хрестив чоловіка у спину, А хтось малював в чорних фарбах картину. Хтось все необхідне складав для потреби, Тому, хто не бачив ні сонця, ні неба. Хтось щиро ділив хліба краєць в долоні, Свій краєць, чужому синочку і доні. Хтось йшов на ворожі бляшанки відкрито, А хтось в полі сіяв пшеницю і жито. Хтось сіяв життя на смертельнім плацдармі. Хтось п’яту добу на ногах у лікарні Витягував з пащі смертельної долю Того, хто боровся за віру і волю. За нашу любов до чарівного краю, Бо кращого в цілому світі немає... Прийде перемога і згине навіки ворожий народ. Безіменний, безликий. Гонимий він світом буде звідусюди. І з часом, такого народу не буде. Бо хто йде з війною на вільну країну Той сам від ненависті своєї загине... 

# data[].attributes.subject
Жили собі люди. Жили собі в мирі.Хтось в свому будинку, хтось в своїй квартирі.Хтось в місті своєму, а хтось у містечку, А хтось у селі від тих міст недалечко... Хтось хліб випікав. Хтось дітьми опікався. Хтось дім будував. Одружитись збирався. Хтось мріяв про море, про подорож літом, А хтось для окраси висаджував квіти... Хтось вчився ходити, а хтось на вітрини Свої виставляв кольорові картини. Хтось думав про вічне блукаючи парком, А хтось все крутився знаходячи шпарку. Хтось серце старе запускав по новому, А хтось добирався до рідного дому. Хтось сіяв, а хтось за порядком дивився. Хтось щастя шукав, а хтось щастям ділився. Хтось щось купував й віддавав безкоштовно. Хтось справи вирішував всі полюбовно. Хтось палко кохав. Хтось не знав ще кохання, А хтось від невдачі приймав покарання. Хтось вірив, хтось знав, бо надію мав зримо, А хтось вже роки рахував за плечима. Хтось бачив себе у маленьких онуках, А хтось тамувався в сердечних розлуках. Хтось мчав на авто у незвідані далі, А хтось залюбки напирав на педалі Стежками рідненькими рідного краю І тішився:                   « Кращого в світі немає...» І все обірвалось... За мить. За хвилину. Насунула чорна війна на країну. То ворог піднявши себе величаво Собі щось надумав, що має він право На долі людські, на людські почуття. На землі чужі. На безцінне життя... Хтось дім залишав. Переборював втому. А хтось вже не мав ні квартири, ні дому. Хтось хліб випікав, щоб життя не скінчилось. Комусь народитись на світ не судилось. Хтось тихо сидів у підвалах закритих, А чобіт ворожий топтався по квітах... Хтось Богу молився за брата, за тата. Хтось сина свого проводжав воювати. Хтось слізно хрестив чоловіка у спину, А хтось малював в чорних фарбах картину. Хтось все необхідне складав для потреби, Тому, хто не бачив ні сонця, ні неба. Хтось щиро ділив хліба краєць в долоні, Свій краєць, чужому синочку і доні. Хтось йшов на ворожі бляшанки відкрито, А хтось в полі сіяв пшеницю і жито. Хтось сіяв життя на смертельнім плацдармі. Хтось п’яту добу на ногах у лікарні Витягував з пащі смертельної долю Того, хто боровся за віру і волю. За нашу любов до чарівного краю, Бо кращого в цілому світі немає... Прийде перемога і згине навіки ворожий народ. Безіменний, безликий. Гонимий він світом буде звідусюди. І з часом, такого народу не буде. Бо хто йде з війною на вільну країну Той сам від ненависті своєї загине... 

# data[].attributes.headline
Минуло повне літо і весна.Вже й осінь догорає у долині. Калинонька і гірка, і рясна. І хмари над порогом тополині. Минулося багато вже чого. Лиш ця війна кровава не минає. Кущі намокли лика вовчого І вже давно ніщо не підсихає. Лиш мокне, мокне. Сиріє душа. Набрякла осінь й снидіє під тином. Вже листопад в дорогу вируша З святим Михайлом і Господнім Сином. А там і грудень. Як же біжить час... А груші падають і нікому збирати. А ця війна і досі біля нас - Холодна осінь і в жалобі мати. І біля нас ці яблучка в вині, І повна мисочка айвового варення. Сьогодні кожна квітка на війні Чекає від синів своїх спасення. І кожен кущик - нині він солдат. І кожна ямка - прихисток атаки. Стомилося повітря від гармат І стогнуть від контузії байраки. Минуло літо, сповнене жалю. Триває осінь мрячна і марудна. Я кожну мить до серденька тулю, Бо бистрий вітер нас несе до грудня. Бо що там буде, знає лише Бог. Бо холод буде - знаю достеменно. Але ми йдем до світлих перемог І ми піднімем радості знамено.

# data[].attributes.subject
Минуло повне літо і весна.Вже й осінь догорає у долині. Калинонька і гірка, і рясна. І хмари над порогом тополині. Минулося багато вже чого. Лиш ця війна кровава не минає. Кущі намокли лика вовчого І вже давно ніщо не підсихає. Лиш мокне, мокне. Сиріє душа. Набрякла осінь й снидіє під тином. Вже листопад в дорогу вируша З святим Михайлом і Господнім Сином. А там і грудень. Як же біжить час... А груші падають і нікому збирати. А ця війна і досі біля нас - Холодна осінь і в жалобі мати. І біля нас ці яблучка в вині, І повна мисочка айвового варення. Сьогодні кожна квітка на війні Чекає від синів своїх спасення. І кожен кущик - нині він солдат. І кожна ямка - прихисток атаки. Стомилося повітря від гармат І стогнуть від контузії байраки. Минуло літо, сповнене жалю. Триває осінь мрячна і марудна. Я кожну мить до серденька тулю, Бо бистрий вітер нас несе до грудня. Бо що там буде, знає лише Бог. Бо холод буде - знаю достеменно. Але ми йдем до світлих перемог І ми піднімем радості знамено.

# data[].attributes.headline
Прошу у Господа святого Лиш неба вічноголубого. Лиш квіточку у чистім полі. Лиш пташку радості на долі. І миру скрізь - в селі, у місті. Щоб були верби всі в намисті. В вінках стояли всі сокори. Щоб сяяли Карпатські гори. Світився Харків, спав Здолбунів. Дрімали мирно Суми й Унів. Не знали вибухів Черкаси. Не рвались в Вінниці фугаси. Прошу у Господа підтримки Для матері й її дитинки. Для бабці сивої і діда Прошу на ранок крихту хліба. Й води святої. Що ще треба. Прошу заступництва у неба, У всіх святих і ангелят Прошу нам миру вже до свят. До Коляди очистить степ. З Донбасом готувать вертеп. Святить водицю в Закарпатті У жовтій хустці й синім платті. І вже на Паску славить Бога. Тяжка, нелегка в нас дорога. Але в нас є і дух, і сила... Стояла я й святих просила...

# data[].attributes.subject
Прошу у Господа святого Лиш неба вічноголубого. Лиш квіточку у чистім полі. Лиш пташку радості на долі. І миру скрізь - в селі, у місті. Щоб були верби всі в намисті. В вінках стояли всі сокори. Щоб сяяли Карпатські гори. Світився Харків, спав Здолбунів. Дрімали мирно Суми й Унів. Не знали вибухів Черкаси. Не рвались в Вінниці фугаси. Прошу у Господа підтримки Для матері й її дитинки. Для бабці сивої і діда Прошу на ранок крихту хліба. Й води святої. Що ще треба. Прошу заступництва у неба, У всіх святих і ангелят Прошу нам миру вже до свят. До Коляди очистить степ. З Донбасом готувать вертеп. Святить водицю в Закарпатті У жовтій хустці й синім платті. І вже на Паску славить Бога. Тяжка, нелегка в нас дорога. Але в нас є і дух, і сила... Стояла я й святих просила...