# data[].attributes.location_name
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.headline
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.subject
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.body
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D1%96%D0%B1%D0%BB

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава.

Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди. Пізніша легенда взагалі називала засновником міста грецького бога Кроноса, батька Зевса, а міські мури нібито будував особисто бог Ель. За археологічними даними поселення на місті Бібла існувало принаймні з часів раннього неоліту. Розташоване воно було на пагорбі біля самого моря - власне й назву міста зазвичай перекладають як "гора" (хоча цілком можливо що це пізніша арабська етимологія). Навколо була розташована родюча рівнина, захищена горами із густим кедровим лісом.

Біля 3000 р. до н. е. з невідомих причин мешканці залишили свої домівки, і лише через два століття біблський пагорб був знову заселений - цього разу ханаанеями ( фінікійцями). Окрім родючої рівнини і лісу їх привабили і дві зручні бухти - адже прибульці були мореплавцями. Навколо міста були зведені потужні мури з двома вежами, що захищали входи до Бібла з суходолу і з моря. В центрі міста були збудовані два храми: богині - "володарці міста" Баалат-Гебал (місцевому "втіленню" Астарти) та Решефу. Від святилищ в різні боки розходилися вулиці, центром яких були прокладені дренажні канави, що замінювали мешканцям каналізацію.

Місто швидко перетворилося на важливий центр міжнародного обміну. До зв'язків із Месопотамією, розвинутих ще до приходу ханаанеїв, додалася морська торгівля з долиною Нілу - присутність єгиптян у Біблі зафіксована щонайменше з часів фараона Хасехемуї. Представники фараонів вивозили насамперед місцеву деревину - кедр і кипарис, а також отримували за посередництвом ханаанеїв мідь і лазурит. Для експедицій до "країни Фенху" (лісорубів) єгиптяни будували спеціальні кораблі, що згодом отримали назву "біблських". Із занепадом Єгипту наприкінці Давнього царства Бібл змушений був знову сконцентруватися на торгівлі із Сходом - місто згадують навіть у документах III династії Ура. У середині XXI століття до н. е. володар Бібла на ім'я Ібдаті взяв собі шумерський титул "енсі" і, можливо, визнав залежність від урського царя. Однак далекі монархи не могли захистити місто від навали кочовиків - амореїв, які наприкінці того ж століття захопили і зруйнували Бібл.

Збереглися імена кількох царів Бібла, сучасних фараонам Середнього царства, - Абішему I, Іпшемуабі I, Абішему II, Якінель, Інтенель, Ілім'яні. Місто залишалося під єгипетським контролем і під час гіксоського панування (за доволі приблизними розрахунками гіксоси здобули Бібл у 1720 р. до н. е.), хоча йшлося швидше не про підпорядкування, а про перебування у складі держави.

Бібл у складі єгипетської держави мав привілейований статус. Найбільше від нього вигравали саме біблські царі. Якщо в межах міських мурів їхня влада була дещо обмеженою наявністю ради з найповажніших мешканців міста ( "старійшин Бібла"), то поза ними - царі відчували себе майже абсолютними володарями. За допомогою найманого війська вони утримували владу над дрібнішими містами округи, а головне - лісами, що з огляду на роль лісоторгівлі у фінікійській економіці, мали стратегічне значення.

Син Абдаширти Азіру згодом пішов шляхом батька. Інспірувавши перевороти у кількох фінікійських містах і залучивши на свій бік Арвад, Беріт, Сідон і Тір, він взяв в облогу Сіміру. Рібадді намагався допомогти оборонцям, проте його кораблі були зупинені союзниками Азіру. Після взяття Сіміри ватажок "хапіру" позбавив Бібл усіх його земель за межами міських мурів. Рібадді залишився не лише без джерел доходів, але й без війська, бо з найманцями не було чим розраховуватися і вони почали залишати царя. В самому місті підняла голову знать, що входила до міської ради і вимагала замирення з Азіру. Цар спробував придушити спротив силою, але це лише спровокувало повстання. Рібадді був позбавлений престолу, влада фактично перейшла до рук ради, а формально - до царського брата (і водночас одного з лідерів заколотників) Іліарабіха, що був обраний суфетом. З Азіру був укладений мир, за умовами якого Бібл повернув частину своїх володінь в обмін на визнання колишнього супротивника фактично незалежним володарем Амурру.

Біля 1200 р. до н. е. Ханаан опинився в епіцентрі двох великих переселень. З північного заходу сунули "народи моря" - зокрема тйеккери і філістимляни, зі сходу - "народи степу" - арамеї і євреї. Обидві хвилі оминули Бібл, проте радикально змінили його оточення. Зникли Хеттська держава і сусідній Угарит, залишили Ханаан єгиптяни. Бібл став незалежною державою з неабиякими людськими ресурсами - адже населення міської округи суттєво зросло за рахунок біженців і вимушених переселенців з областей, зайнятих прибульцями. Бібл намагався підтримувати мирні стосунки із сусідами, хоча, звичайно, уникати конфліктів - зокрема з тйеккерами або ж конкурентами з інших фінікійських міст - вдавалося не завжди. Від ассирійського царя Тіглатпаласара I (1115-1077 рр. до н. е.) місцеві мешканці просто відкупилися багатими подарунками.

Ще пізніше міські магістрати перебирають на себе судову владу (яку здійснювали обрані громадою сокени) і навіть керівництво біблською міліцією (відомо про існування посади "начальника військового табору"). Їхній вплив був настільки великим, що цар Ітобаал ( X ст. до н. е.) у попереджувальному написі на саркофазі свого батька Ахірама згадував магістратів нарівні з царем. Можливо, міські посадовці мали вплив і на вибір володаря - бо батько Ахірама швидше за все царем не був і нащадки ймовірно остерігалися, що в майбутньому магістрати можуть віддати владу комусь іншому.

За часів незалежності Бібл перетворюється на визначний культурний центр. Відомо, що однією із статей імпорту з Єгипту був папірус. Частково його перепродували і в інші краї - у греків папірус взагалі отримав назву біблоса дав.-гр. βύβλος, однак і потреби самих мешканців Бібла були чималі. Відомо, що у місті велися не лише господарські записи, але й ретельні династичні хроніки. Цар Закарбаал зібрав чималу бібліотеку. Під час перемовин з єгиптянами, він зізнавався, що готовий обміняти п'ять кораблів з деревиною на п'ятисот сувоїв. Можливо, саме в Біблі була створена і фінікійська абетка.

Місто було данником Саламансара II и Тіглатпаласара III. Останній, щоправда, вже не вдовольнявся підтвердженнями залежності місцевих володарів, а перетворив Північну Фінікію на звичайну провінцію своєї держави, на чолі якої поставив свого сина. Щоправда, Бібл залишався самоврядною територією і мав власного царя Шибітву. Цар Мілкіасаф поквапився підтримати Асаргаддона, який у 687 р. до н. е. зруйнував Сідон.

Після загибелі Ассирії контроль над Біблом знову намагалися встановити єгиптяни, проте їх випередив вавилонський цар Навуходоносор II. Йому місто не лише сплачувало данину, але й постачало ремісників, насамперед корабелів. Бібл зберігав самоврядування, проте під владою торгової олігархії, що міцно утримувала владу в свої руках, поступово занепадав. Зміна вавилонської окупації на перську пройшла майже непомітно. Ахеменіди перетворили Бібл на одне з чотирьох самоврядних фінікійських царств, проте на початку V ст. до н. е., на відміну від сусідів, місто навіть не мало власного військового флоту.

За нових володарів місто швидко еллінізувався, чому сприяв розквіт синкретичного культу Адоніса, центром якого був саме Бібл. Великий храм цього божества був зведений біля північної міської брами. Поруч з ним був побудований театр за грецьким зразком. Поруч з Адонісом у місті вшановували і Афродиту, з якою в цей час асоціювали як місцеву Баалат-Гебал, так і загальнофінікійську Астарту.

Під час міжусобиць останніх нащадків Селевка Бібл на певний час став формально незалежним. Однак в місті панувала анархія, що робила його беззахисним перед нападами кочовиків. Скориставшись невдоволенням містян владу над Біблом захопив тиран Кінір. Але протримався він недовго. У 64 р. до н. е. Гней Помпей стратив останнього біблського володаря і місто опинилося під владою Риму.

Міські мури, принаймні частково, були зруйновані, межі Бібла були значно розширені. Перебудований і збільшений у розмірах храм Аполлона опинився в центрі міста, на південний схід від нього - в напрямку Баальбека - був прокладений широкий головний шлях - Декуманус, від якого під прямим кутом розходилися бічні вулиці. Біля храму Аполлону був зведений також Німфей, храм Гігії та лазні. За римської доби був перебудований і театр.

Імператор Адріан спробував навіть об'єднати фінікійські міста у союз за грецьким зразком і навіть запровадили посаду "фінікарха", проте ця ініціатива залишилася без особливих наслідків. Бібл залишався насамперед культурним центром. Уродженцем міста були історик Філон Біблський та софіст Аспасій.

З поширенням християнства Бібл став центром архієпископства (першим єпископом міста вважали євангеліста Марка), тут сформувалася власна богословська традиція, найвідомішим представником якої був Ерміп.

За візантійських часів колишній центр міжнародної лісоторгівлі занепав і був більше відомий як центр виробництва олії.

У 636 році Бібл захопили араби, які використовували для міста трохи переінакшену фінікійську назву - Джубейль. У 644 і 678 р. візантійці відновлювали свій контроль над Фінікією, але щоразу ненадовго. У 747 р. краєм прокотився новий землетрус. Бібл перетворився на маленьке рибальське селище, віддалене від торговельних шляхів.

З 878 місто перебувало в складі держави Тулунідів, з 939 - Ішхидідів.

У 970 р. місто здобули війська фатимідського халіфа аль-Муїзза. У 974 р. Бібл - знову ненадовго - повернувся під владу візантійців, у 975- 977 рр. місто контролювали тюрки Алп-Тегіна (Афтекіна). Не дивно, що, повернувши собі владу над Фінікією, Фатиміди почали насамперед зміцнювати фортифікаційні споруди поселень узбережжя, зокрема й Бібла. Нова міська цитатель була зведена на місці колишнього римського храму Аполлона - з використанням його уламків.

Оборону Бібла від військ хрестоносців ( 1104) очолював емір Триполі Фахр аль-Мульк. Проте сил в нього було небагато, а на допомогу ззовні розраховувати емір не міг - місто блокувала генуезька ексадра у 40 галер. Тож урешті-решт Раймонду Тулузькому вдалося взяти гору. Бібл (його завойовники називали на свій лад Гіблетом) він перетворив на центр сеньйорії, підпорядкованої графству Триполі. Сеньйором став генуезець Гільємо Ембріако, який збудував на місці фатимідської цитаделі фортецю Св. Іоанна. Місцевий католицький єпископ підпорядковувався Антіохійському патріарху. Піддані новоспеченого віконта здебільшого були маронітами, і тому Ембріако почувалися впевненіше за своїх сусідів, яким "дісталися" мусульмани.

Генуезці швидко оцінили стратегічне становище біблського порту і перетворили його на опорний пункт своєї торгівлі з Левантом. Одразу після здобуття міста вони отримали цілий квартал ("третину"), в якому розпоряджався призначений урядом метрополії капітан Ансальдо Корсо. За сеньйорів Гуго I, Гільємо II і Гуго II місто швидко розбудовувалося. Однак розквіт міста був перерваний поразкою хрестоносців під Хаттіном (липень 1187). Сеньйор Бібла потрапив у полон і віддав Саладіну місто як викуп за своє звільнення. За часів панування на узбережжі брата Саладіна - еміра Маліка аль-Аділя Бібл перетворився на піратську базу. Аби припинити дошкульні рейди, у 1197 р. хрестоносці взяли місто в облогу. Стефанія де Міллі підкупила стражу, яка відкрила її воякам міську браму. На знак вдячності місто було віддано у володіння сину Стефанії Гі I Ембріако.

Нові-старі сеньйори поводили себе як цілком самостійні володарі, постійно конфліктуючи з графами Триполі. У 1258 р. Бертран Ембріако відмовився підкоритися Боемунду VI, у 1277 - Гі II Ембріако разом з тамплієрами створив справжню опозиційну коаліцію, спрямовану проти Боемунда VII. Боротьба завершилися лише після смерті Гі II у 1282 році. Але після цього Бібл фактично перетворився на протекторат сусідів - мамлюків, які наполегливо витискали хрестоносців з узбережжя. Останній їхній вояк залишив Бібл у 1302 році, коли на континенті не залишилося жодної держави хрестоносців.

Мамлюки відновили і розбудували біблську фортецю, проте її більше не використовували у військових цілях. Єгипетські султани володіли містом до 1516 р., коли їх змінили Османи.

За османської доби місто вчергове було перебудоване і отримало новий центр - великий ринок з караван-сараями. Житлова забудова вийшла за межі середньовічних стін і поширилася на територію колишнього римського міста, а згодом і далі.

Je m'appelle Byblos, J-P Thiollet, H & D, 2005

# data[].attributes.attachment_link.title
Бібл - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава. Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди.

# data[].attributes.body
https://travel-in-time.org/uk/mandrivki-chasom/vavilon-megapolis-starodavnogo-svitu/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія Вавилону
Падіння Вавилону
Архітектура Вавилону
Релігія Вавилону
Культура Вавилону
Мистецтво Вавилону
Вавилон, відео
Напевно всі ми чули біблійну історію про знамениту і так і недобудовану Вавилонську башту, внаслідок чого відбулося змішання людських мов, так зване "вавилонське стовпотворіння". Зрозуміло, виглядає все це як красива легенда, але, тим не менш, згадана в Біблії Вавилонська башта дійсно будувалася за царя Навуходоносора ІІ, а саме місто Вавилон був воістину перлиною стародавнього світу. "Батько історії" Геродот, який відвідав Вавилон був захоплений його величчю і розмірами, до нас дійшли його описи цього великого міста, яке цілком можна назвати мегаполісом стародавнього світу.

Де знаходиться Вавилон

Але перш ніж відправитися у минуле, давайте визначимося з географією нашої віртуальної мандрівки і відповімо на питання: "де знаходився Вавилон на карті". Отже, Вавилон знаходиться, а точніше знаходився на території сучасного Іраку, трохи північніше від іракського міста Ель-Хіла, зараз на його місці залишилися одні лише руїни, ну і туристичні кіоски з сувенірами.

Ось на цьому місці колись і було найбільше місто давнини - Вавилон.

Але в епоху свого розквіту Вавилон був не тільки містом, а й державою, яка володіла великими територіями.

Карта Вавилонського царства.

Історія Вавилону

Історія Вавилонського царства являє собою цілу низку драматичних злетів і падінь, повстань і завоювань, самі древні вавилоняни не раз були, як у ролі завойовників, так і завойованих.

Почалося все приблизно у ХХ столітті до нашої ери, згідно легенди, засновником легендарного міста був не менш легендарний цар Німрод, правнук самого Ноя. Він же почав будівництво тієї самої Вавилонської вежі, добудовою якою займався вже набагато пізніше інший великий вавилонський цар Навуходоносор ІІ.

Дуже скоро Вавилон піднявся над іншими містами Межиріччя і став столицею могутнього царства, що об'єднало усю нижню і значну частину верхньої Месопотамії. Цей період характеризується розквітом міської культури, літератури, мистецтва, юриспруденції (так, в цей час був створений знаменитий кодекс законів вавилонського царя Хаммурапі, найбільший юридичний пам'ятник законів давнини).

В 1595 році до н. е. Месопотамію завойовують войовничі кочівники хети, які захоплюють владу над Вавилоном. І замість того, щоб зруйнувати вже розвинену до того часу вавилонську цивілізацію кочівники в ній асимілюються, поступово переймаючи культурні традиції вавилонян. Їхнє правління у відносному мирі тривало понад 400 років, поки на арену історії не вийшла нова могутня, і до того ж дуже войовнича держава древнього світу - Ассирія.

Ассірійці прославилися неймовірною жорстокістю до підкорених народів і поганою звичкою стирати з лиця землі цілі міста, але коли ними було завойовано вавилонське царство, його столицю, прекрасний Вавилон вони не чіпали, а навпаки, надали місту особливий статус, багато ассірійських царів навіть займалися відновленням його давніх храмів і будівництвом нових.

Але ось прийшла черга падіння ассірійського царства, яке трималося виключно на силі і страху підкорених народів. Але ніщо не може тривати вічно, і в один прекрасний момент почалося загальне повстання проти ассірійського панування, яке очолив майбутній вавилонський цар Набопаласар. Повстання увінчалося успіхом, колись грізна Ассирія впала, і з її падінням почався новий період розквіту Вавилонії. Вершини своєї могутності Вавилон досяг під час правління сина Набопаласара, дуже діяльного та енергійного царя Навуходоносора ІІ.

Навуходоносор проводив активну зовнішню завойовницьку політику, зокрема під час його правління була завойована Юдея, а самі євреї були насильно переселені в Вавилонію. Цей період їх історії, відомий як "Вавилонський полон" яскраво описаний у Біблії.

Крім Юдеї були остаточно завойовані Сирія та Палестина. Саме місто Вавилон був значно перебудоване, воно ще більше збільшилося в розмірах, ставши найбільшим культурним, торговельним, економічним центром у тогочасному світі. Про нього з захопленням писали сучасники.

Падіння Вавилона

Але як це зазвичай буває, розквіт часто призводить до гордині, і як розповідає біблійна історія, гордий вавилонський цар вирішив, що зможе побудувати вежу до небес і таким чином стати рівним Богу (до речі Навуходоносор дійсно намагався побудувати саму високу на той час вежу), але розгніваний Бог покарав цю зарозумілість, змішавши мови будівельників, внаслідок чого всі будівельний роботи довелося припинити. В реальності ж падіння Вавилона і його знаменитої вежі, яка представляла собою язичницький храм, присвячений вавилонському богу Мардуку, було поступовим протягом століть.

Нова загроза Вавилону прийшла зі сходу, де розпочалося повстання проти персів Мідії, але вийшло так, що перси увійшли у смак, і крім Мідії успішно підкорили і Вавилонське царство. Сам Вавилон тепер став перлиною перської імперії.

Олександр Македонський, який успішно наваляв вже персам, всерйоз збирався зробити Вавилон столицею своєї великої імперії, але раптово помер, його спадкоємці пересварилися між собою, а сам Вавилон поступово опинився на узбіччі історії.

Архітектура Вавилона

Мабуть, найбільше вражала сучасників велична архітектура вавилонського царства. Зокрема тут знаходилося одне із семи чудес стародавнього світу - висячі сади Семіраміди.

Пальми, інжир, і багато інших дерева, розкішні сади були висаджені на штучних терасах. Насправді цариця Семіраміда до цих садів відношення не має, людський поголос це диво так назвав вже у пізніші часи, спочатку висячі сади були збудовані все тим же царем Навуходоносором для своєї дружини Нітокріс, яка страждала від спекотного клімату Месопотамії, оскільки була родом з лісистої місцевості.

Ще одним дивовижною архітектурною пам'яткою стародавнього Вавилону є парадні ворота Іштар, прикрашені мозаїкою синього кольору і барельєфами із зображенням сиррушей та биків.

Побудовані в 575 році до н. е. за наказом царя Навуходоносора, ці ворота, захищають північний вхід у місто, вони відмінно збереглися до нашого часу, були реконструйовані німецькими археологами і зараз їх можна побачити в берлінському музеї Пергамон.

Вулиці древнього Вавилона не розташовувалися хаотично, а будувалися згідно з чітким планом, одна частина вулиць йшла паралельно до річки, а інша частина перетинала їх під перпендикулярним прямим кутом. Будинки були зазвичай трьох і чотирьох поверховими, центральні вулиці були вимощені каменем.

У північній частині міста знаходився величний царський палац, збудований, так, знову Навуходоносором, а по іншу сторону головний храм міста, величезний зікурат присвячений верховному вавилонському богу Мардуку, та сама Вавилонська вежа з Біблії. За розповіддю Геродота на вершині цього храму-зікурата жила особлива жриця - "наречена бога Мардука" та згідно з переказами (принаймні, так вавилоняни розповіли Геродоту, а він передав нам), сам бог Мардук час від часу власною персоною відпочиває на вершині вежі.

Релігія Вавилону

Що ж, тепер саме час торкнуться давньої релігії Вавилону. Як ми вже знаємо, верховним богом у язичницькому пантеону вавилонян був Мардук, який згідно з вавилонською легендою про створення світу, переміг чудовисько хаосу Тіамат, тим самим внісши порядок в одвічний хаос і поклавши початок нашому світу. Саме цьому богові і присвячувалися численні храми та зікурати, але крім нього прості вавилоняни часто поклонялися і цілому ряду інших більш дрібних богів (частина з яких є іпостасями все того ж Мардука). Так, наприклад, жінки вавилонянки молилися жіночій богині кохання Іштар, яка представляла собою божественне втілення жіночого начала. Богині Іштар були присвячені і названі її іменем знамениті парадні ворота, про які ми писали трохи вище.

Також шанувалися боги Сонця і Місяця: Шамаш і Син, бог мудрості та рахунку Набу і багато інших менш відомих богів.

Вавилонські жерці, служителі богів, за сумісництвом були також і відмінними вченими стародавнього світу, а особливо вельми непоганими астрономами, так наприклад, саме вони першими побачили і зафіксували на зоряному небі планету Венеру, поетично названу "ранковою зорею" по часу її появи на небосхилі.

Культура Вавилона

Культура стародавнього Вавилона по мірі своєї просунутості могла зрівнятися лише з не менш розвиненою культурою стародавнього Єгипту. Так у Вавилоні була добре розвинена писемність, писали на глиняних табличках, і цьому мистецтву юні вавилоняни навчалися з ранніх років в спеціальних школах.

Вавилонські жерці рухали науку того часу, володіли мистецтвом лікування, відмінно розбиралися в математиці і особливо в геометрії. Автор знаменитої теореми свого імені, грек Піфагор у молодості навчався серед вавилонських жерців.

Вавилоняни були першокласними будівельниками, відмінними ремісниками, чиї вироби ходили по всьому древньому сходу.

В юриспруденції Вавилона панував знаменитий кодекс законів написаних царем Хаммурапі, що зробив великий вплив на правову культуру стародавнього Сходу. Закони там до слова були досить суворими. Як вам, наприклад, такий закон цього кодексу: якщо пивовар варив погане пиво (а у стародавньому Вавилоні вже варили пиво), то його слід було втопити в цьому самому поганому пиві власного виготовлення.

Досить цікаві деякі закони Хаммурапі з так званого "сімейного кодексу", наприклад один такий закон говорить, що у разі безпліддя дружини, чоловік має законне право зачати дитину від "блудниці", але в такому разі він зобов'язаний повністю її утримувати, але при цьому не приводити в будинок дружини за її життя.

Мистецтво Вавилону

Мистецтво стародавнього Вавилона активно представлено вже згаданої нами його чудовою архітектурою, барельєфами, скульптурою.

Наприклад, це скульптурне зображення високопоставленого чиновника Ібі-Мулу з храму Іштар.

А ось такі барельєфи із зображенням воїнів та левів оздоблюють знамениті вавилонські ворота Іштар.

А ось це той самий барельєф з кодексом законів царя Хаммурапі, де зверху на троні гордо сидить сам суворий вавилонський цар.

Вавилон, відео

І на завершення вашій увазі цікавий документальний фільм "Загадка стародавнього Вавилона".

# data[].attributes.attachment_link.title
Стародавній Вавилон: де знаходився, його історія і культура

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія Вавилону Падіння Вавилону Архітектура Вавилону Релігія Вавилону Культура Вавилону Мистецтво Вавилону Вавилон, відео Напевно всі ми чули біблійну історію про знамениту і так і недобудовану Вавилонську башту, внаслідок чого відбулося змішання людських мов, так зване "вавилонське стовпотворіння".

# data[].attributes.location_name
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.headline
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.subject
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.body
https://uk.tristarhistory.org/ancient-carthage

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стародавній Карфаген

Де знаходився Карфаген?

Місто Давнього Карфагена було розташоване на узбережжі Середземного моря в сучасній країні Туніс . На своєму піку Карфаген правив значною частиною узбережжя Середземномор'я, включаючи Північну Африку, Південну Іспанію та острови Сардинія, Корсика та Сицилія.

Карфаген керував землею зеленим кольором на своєму піку
Дакстерс
Як довго правив Карфаген?

Карфаген був головною державою в Середземномор'ї приблизно з 650 р. До н. Е. До 146 р. До н. Е. Вперше він був заснований у 814 р. До н. Е. Фінікійською імперією, але здобув свою незалежність у 650 р. До н. Карфаген виріс і став найпотужнішим містом у Середземному морі.

Влада та конфлікти

У 509 р. До н. Е. Карфаген уклав договір з Римом. Карфаген контролював більшу частину Західного Середземномор'я, Північної Африки, а також острови Сицилія та Сардинія. Карфаген зміг утримати Рим під контролем через його потужний флот.

Сицилійські війни

Між 480 р. До 265 р. До н. Е. Карфаген провів низку воєн за контроль над Сицилією. Ці війни називаються сицилійськими або греко-пунічними. Незважаючи на всі ці війни, жодна зі сторін так і не отримала повного контролю над островом. Карфаген контролював Західну Сицилію, тоді як греки зберігали контроль над Східною Сицилією.

Пунічні війни

У міру піднесення Римської республіки до влади Карфаген дедалі більше конфліктував з Римом. У 264 р. До н. Е. Карфаген вів Першу пунічну війну проти Риму. Рим переміг Карфаген, взявши під контроль Сицилію.

Друга Пунічна війна відбулася між 218 р. До н. Е. І 201 р. До н. Е. Саме під час цієї війни відомий лідер Карфагена, Ганнібал , перетнув Альпи для нападу на Рим в Італії. Незважаючи на те, що Ганнібал виграв кілька битв в Італії, Карфаген почав слабшати в міру того, як тривала війна. Зрештою римляни розгромили Карфаген і отримали контроль над Іспанією та значною частиною Північної Африки.

Третя пунічна війна і падіння Карфагена

Третя пунічна війна відбулася між 149 р. До н. Е. І 146 р. До н. Е. У цій війні Рим напав на місто Карфаген. Рим завоював місто, поклавши край Імперії Карфаген. Міста, об'єднані з Карфагеном, увійшли до складу Римської республіки.

Уряд

Спочатку Карфаген був монархією, якою правив король. Однак уряд змінився на республіку приблизно в 4 столітті до н. Е. Подібно до Риму, у них був сенат, що складався з 300 багатих громадян, які приймали закони. Вони також мали двох головних лідерів, яких обирали щороку. Їх називали "Суфети", що означає судді.

Руїни Карфагена
Фото Патріка Вердьє

Цікаві факти про стародавній Карфаген

Пізніше Карфаген був відбудований Юлій Цезар Риму. Місто стало основною частиною Росії Римська імперія .

Мусульманські війська зруйнували місто Карфаген у 698 р. Н. Е. Вони побудували місто Туніс, яке сьогодні є столицею Тунісу, неподалік від руїн Карфагена.

Ганнібал привів слонів, коли атакував Італію та перетинав Альпи. Він почав з 37 слонів, але багато з них загинули, перш ніж потрапити в Італію.

Слово 'пунічний', як і в пунічних війнах, походить від латинського слова 'Punicus', яке римляни називали жителями Карфагена.

Карфагенська релігія включала різноманітних богів. Основними богами були Баал-Хамон і його дружина, богиня Таніт.

# data[].attributes.attachment_link.title
стародавня Африка для дітей: стародавній карфаген

# data[].attributes.attachment_link.description
Де знаходився Карфаген? Місто Давнього Карфагена було розташоване на узбережжі Середземного моря в сучасній країні Туніс . На своєму піку Карфаген правив значною частиною узбережжя Середземномор'я, включаючи Північну Африку, Південну Іспанію та острови Сардинія, Корсика та Сицилія. Карфаген керував землею зеленим кольором на своєму піку Дакстерс Як довго правив Карфаген?

# data[].attributes.location_name
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.headline
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.subject
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цікава історія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З чим асоціюється Іран? Звичайно з давньою історією, великими перськими царями, із загиблим дипломатом А. Грибоєдовим і алмазом "Шах". Представляємо цікаві факти про Іран.

Держава

Бувалих мандрівників здивує старовинний Йезд з його глинобитними будинками, порадують пахучі сади Шираза і смачні фініки, приведуть в захват знамениті перські килими.

Корисна інформація про Іран-відмінна можливість дізнатися якомога більше про країну і її особливості.

1. "Земля аріїв" так з перської перекладається Іран.

2. Засновником Перської монархії в шостому столітті до н. е. був цар Кір, що походив з роду Ахеменідів.

3. Іранці з незапам'ятних часів називали країну Іраном. Інші держави - Персія.

4. Шах Ірану Реза Пехлеві вирішив виправити це непорозуміння. З 1935 року держава називається Іраном.

5. В даний час, країна іменується Ісламською Республікою Іран. Після повалення монархії і приходу до влади аятоли Хомейні, країна використовує в законодавстві ісламське право.

6. Іран очолює Вищий керівник. Він встановлює політичну лінію держави стає верховним головнокомандувачем. У його повноваження входить призначення президента.

7. В країні діє "Рада вартових конституції". У його повноваження входить аналітика прийнятих законів і їх відповідність з ісламом.

8. Всі керівні посади держави займають мусульмани.

9. В даний час Тегеран є столицею Ірану. Місто вважається найбільшим в Азії. Чисельність населення становить 13 мільйонів. Величезний мегаполіс є політичним, фінансовим і культурним центром країни. Розташований в 90 км від Каспійського моря.

10. Соціальні мережі на території республіки не функціонують. У проектах в уряду створення "національного інтернету" під контролем держави.

11. У Республіці діють 3 календарі - старий перський, мусульманський і європейський.

Релігія

1. До прийняття ісламу жителі Персії сповідували Зороастризм. Язичницькі храми зороастризму діють і в наші дні.

2. Сьогодні більшість населення - мусульмани шиїтського напрямку.

3. У країні є християни, іудеї, бахаї.

4. Іранські лідери негативно ставляться до існування держави Ізраїль, але терпимо ставляться до євреїв і іудаїзму. Час від часу проводяться конференції, на які з'їжджаються євреї з усього світу, які протестують проти існування держави Ізраїль (такий політичний напрямок нечисленний, але він є).

Економіка і розвиток

1. Іранська економіка займає другу позицію в Західній Азії. Республіка розташована в стратегічному регіоні і є володарем найбільших родовищ паливної сировини.

2. За кількістю видобутого " чорного золота (нафти), держава входить в список провідних країн.

3. Одним з головних досягнень держави є швидкий розвиток охорони здоров'я та освіти. Уряд вкладає в науку величезні кошти.

4. Одну з провідних позицій в експорті країни займають знамениті перські килими ручної роботи.

5. З вирощування та експорту фісташок, Республіка займає провідне місце в світі. Горіхи постачають до 76 країн.

6. В Ірані знаходиться найбільше на планеті родовище бірюзи.

7. Діюча грошова одиниця - ріал. До грошової реформи 1932 року в обігу був туман.

8. По імпорту косметики країна займає другу позицію в світі. Іранки ретельно стежать за своєю зовнішністю.

Сім'я

Після повалення шаха Ірану в 1979 році, на зміну світським законам повернувся шаріат. Але і тут Іран має свої особливості.

1. В галузі освіти Республіка досягла відмінних результатів. Рівень освіченості дуже високий, як серед чоловіків, так і жінок.

2. Іранські жінки в цій державі відчувають себе рівними з чоловіками (у всякому разі у них більше прав, ніж в інших мусульманських державах).

3. Для жінок існує певний дрес-код. Це носіння хустки і заборона на нескромний одяг.

4. У іранської жінки є вибір. Вона може використовувати право залишатися лише дружиною і домогосподаркою, а може піти в політику, працювати лікарем, поліцейським, продавцем, журналістом. В даний час більшість співробітниць в державних установах - жінки.

5. Сім'я - головна цінність для всіх іранців.

Про скарби, килими і самовари

1. У Тегерані знаходиться відоме зібрання ювелірного мистецтва "Національна скарбниця". Її можна відвідати тільки в певні години. Тут представлені рідкісні дорогоцінні камені і ювелірні прикраси шахські династій.

2. Неможливо уявити Республіку без знаменитих перських килимів. Вони присутні в кожному будинку. В даний час це прибутковий бізнес, багато килими йдуть на експорт, у виробництві цих виробів задіяно велику кількість іранців. Старовинні екземпляри можна зустріти в зборах кращих світових музеїв.

3. Іран і без самовара, не може бути? Він тут повсюдно. Завезли його двісті років тому купці з Росії. Він так прижився на новому місці, що став незамінним в побуті у жителів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Іран

# data[].attributes.attachment_link.description
З чим асоціюється Іран? Звичайно з давньою історією, великими перськими царями, із загиблим дипломатом А. Грибоєдовим і алмазом "Шах". Представляємо цікаві факти про Іран. Бувалих мандрівників здивує старовинний Йезд з його глинобитними будинками, порадують пахучі сади Шираза і смачні фініки, приведуть в захват знамениті перські килими.

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.attachment_link.title
Всесвітня історія. Історія України - Яким було повсякдення та побут населення Мохенджо-Даро за археологічними

# data[].attributes.attachment_link.description
На нижньому поверсі розміщувалися кухня, колодязь, приміщення для зберігання продуктів. Майже в кожному будинку було обладнано душ і вбиральню. Використана вода стікала у загальноміську каналізацію. У Європі такий комфорт з'явився лише через чотири тисячоліття.