# data[].attributes.attachment_link.title
איגרת תיאטרון לשעת חירום אוקטובר 2023 (1) (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
התמודדות וחוסן חומרי הוראה במרחב הפדגוגי (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
عارضة االعاب اطفال (1)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
מגזין פורטפוליו

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ניצן מינץ, דדה bandaid וטל הובר הרימו קמפיין גרילה שרץ על קירות והפגנות בכל העולם והגיע עד שולחנות האו״ם, ראש העיר ניו יורק ונשיא גרמניה

שבת, 14.10, 17:33

עבר שבוע ואני עוד מתקשה (מאוד) להתרכז, להחליט, לעשות פעולה רצופה למשך יותר מכמה דקות, להפסיק לגלול ולחפש מה מתפרסם, מי צריך מה, מי יכול לעזור, מה אמרו ולמי אפשר להעביר את הזעקה. הזעקה שתקועה לי בגרון ולא נותנת מנוח. והיא אפילו לא שלי. זעקת החטופים והשבויים. הדעת לא יכולה לשאת את החרדה לשלומם והדמיון לא סובל את הניסיון לחשוב מה קורה להם. מניסיון העבר הנורא למדנו שהכאב ואי הידיעה האלה עלולים להימשך זמן רב, וגם זה בלתי נסבל. אני משתפת ועוקבת ומחפשת דרכי חדירה למעגלי שיתוף גדולים יותר. אני רוצה לצעוק ״תחזירו אותם הביתה״ בסוף כל משפט שאני אומרת.

יש אנשים שיצאו מההלם ועברו למוד פעולה הרבה יותר מהר, וחשבו בצורה יצירתית מה ניתן לעשות. כאלה הם האמנים ניצן מינץ ודדה Bandaid והמעצבת טל הובר, בעלת משרד המיתוג ג'ירף, שהגו פעולת שרשרת מבריקה.

ניצן ודדה החלו את דרכם כאמני רחוב לפני כעשור ומאז פרצו לזירה הבינלאומית. השניים הם בני זוג צעירים שכבר שנים עובדים ביחד ולחוד. הוא צייר, שמזוהה בעיקר עם הפלסטר שמשולב בכל עבודותיו; היא משוררת חזותית, שמציירת את שיריה במרחב הציבורי, בפונט ובסגנון שפיתחה ושכללה.

עבודותיהם מופיעות על קירות ברחבי העולם - מקריית המלאכה בתל אביב ועד ברלין, ורשה וניו יורק - שם הם נמצאים כרגע ברזידנסי (שהות אמנים). אבל המרחק לא בלבל אותם, להיפך. כמי שהמרחב הציבורי הוא זירת הפעולה העיקרית שלהם (גם היום, כשהם כבר אמנים מוכרים), הם מיומנים באמנות גרילה שנעשית בחטף ומותירה אימפקט על הסביבה, ולא פעם רתמו את האמנות לאקטיביזם חברתי.

הובר הביאה מהצד שלה את המיקוד השיווקי, ויחד, בגישת Keep It Simple בחרו בנראות אחידה, מסרים פשוטים והפקה זולה ונגישה - ועיצבו כרזות נעדרים שאפשר להכין בכל בית.

9.10, 17:08 (שעון ישראל)

ביום שני כבר היה להם קונספט מגובש:
״חברים בניו יורק
מי מכםן היה רוצה בימים הקרובים להתנדב בפעולת גרילה במרחב הציבורי ב נ י ו י ו ר ק להעלאת מודעות.
תכלס זה משהו שאפשר לעשות בכל מקום בעולם אבל בואו נתחיל עם ניו יורק ונתפתח.
מדובר בפעולה לא מורכבת מדי. זה זריז, מהיר ובכמות. הכמות תתן את האימפקט.
ננסה גם לגייס תקציב קטן מחו״ל לא מעוניינים בתרומות מהארץ. שמרו את הכסף לדברים חשובים יותר כמו חיילים ויישובים ופצועים.
טוב יאללה מתנדבים בניו יורק בבקשה הגיבו או תייגו!״.

ביום שלישי כבר היו בקשר עם משפחות החטופים, במקביל לגיוס פעילים ומפיצים. הרעיון היה לייצר מודעות לנושא החטופים באמצעות כרזות שעליהן מתנוססת הכותרת Kidnapped שיודבקו במיקומים אסטרטגיים. הפורמט נראה כמו מודעות נעדרים של ילדים חטופים בארצות הברית ובמקומות רבים בעולם.

״המטרה היא לייצר הזדהות בשפה החזותית המוכרת, ולקבל תשומת לב מהעוברים ושבים שבשנייה הראשונה אינם יודעים במי מדובר״, אומרת הובר, ומדגישה, שחשוב להם גם להגן על כבודם ורגשותיהם של אלה שנפגעו ישירות: ״אני נמצאת בקשר ישיר עם נציג משפחות החטופים וכל פוסטר עובר אישור של המשפחה להשתתף בקמפיין״.

10.10, 22:06

זה התחיל בעמודים האישיים שלהם ברשתות החברתיות, וניו יורק הוכיחה את עצמה כבסיס אם מוצלח:
״זוהי קריאה לפעולה לכל מי שבניו יורק או בחו״ל
אני רוצה להיעזר בכם ולהגיע מהר לכמה שיותר אנשים מצרפים לכם לינק לתיקיה ובה קובץ עם הוראות הפעלה וכן קובץ עם תמונות להדפסה. אנא קראו את ההוראות היטב והדפיסו כמה שרק ניתן. הכוח שלנו בפרויקט הזה יהיה בכמות. ככל שנציף את ניו יורק יהיה לזה אימפקט חזק יותר בעיני העוברים והשבים, המדיה והעיתונות״.

הם אפילו הציעו לשלם על החומרים למי שלא יכול לממן בעצמו.
״צאו לדרך בבקשה, כמה שיותר והפיצו לחברים בניו יורק ובעולם / בכל מקום שמחוץ לישראל. יש לנו אחד את השניה וזה כוח ענק
חיבוק (לב) היו זהירים הכי חשוב״.

ההוראות היו פשוטות: ״ כנסו ללינק> קראו הנחיות> הדפיסו במדפסת לא חשוב איזו ובאיזה צבע> קחו מסקנטייפ> צאו לרחוב> הדביקו בכל מקום. אל תיכנסו לריבים עם זרים. אל תתווכחו עם אנשים. עשו זאת ביעילות, זריזות וכמות. יום אחרי יום״.

האימפקט האדיר הוא הישג הסברה ישראלי: ״העולם מתחיל להתכסות בפוסטרים שהכנו. סלבריטאים גדולים הפיצו כבר את הפוסטרים ברשתות - גל גדות, איימי שומר, גווינת׳ פלטרו, ואנחנו מצפים שיהיו עוד. הקמפיין הזה צריך להמשיך ולהתרחב בזכותכם כפי שקרה ביומיים האחרונים. אנא מכם, קחו יוזמה ותמצאו פתרונות יצירתיים״

12.10, 21:29

בימים הבאים ״הקמפיין התפוצץ״, במילותיה של מינץ: מניו יורק לטורונטו, ללונדון, לבנגקוק, לסידני, לדרום אמריקה ולמדריד ועוד. אלפי עוקבים משתפים ומפיצים את הכרזות ברחבי העולם. ״לצערנו, נראה שערבים מקומיים או תומכי חמאס מורידים את הפוסטרים. בווינה, סיפרה אחת המתנדבות, עקבו אחריה תושבים ערבים והורידו את הפוסטרים שהדביקה״, מספרת הובר. ויש עוד דוגמאות. אבל הם יוצאים ומדביקים שוב ושוב.

האימפקט האדיר הוא הישג הסברה ישראלי: ״מי שעוקב באינסטגרם יכול לראות בסטורי את האפקט המטורף של הקמפיין״ כתבה מינץ בפוסט פייסבוק. ״העולם מתחיל להתכסות בפוסטרים שהכנו. סלבריטאים גדולים הפיצו כבר את הפוסטרים ברשתות - גל גדות, איימי שומר, גווינת׳ פלטרו, ואנחנו מצפים שיהיו עוד. הקמפיין הזה צריך להמשיך ולהתרחב בזכותכם כפי שקרה ביומיים האחרונים. אנא מכם, קחו יוזמה ותמצאו פתרונות יצירתיים״.

עוד הם מדגישים כי ״הפניה הזו מיועדת אך ורק לתושבים בחו״ל או למי שרוצה להפיץ לחברים בחו״ל. אין צורך בעזרה מהארץ, להיפך. אנחנו כאן בחו״ל כדי לעזור לכם. בהצלחה לנו להביא מודעות גבוהה לנושא החטופים. שישובו הביתה מהר ובריאים נפשית ופיזית. שלכם אוהבים, צוות הפרויקט - טל הובר, דדה בנדאיד, ניצן מינץ, וכל עשרות האלפים שלוקחים חלק כל הזמן בעולם. תבורכו״.

13.10, 20:22

ביום חמישי כבר הגיעו הזמנות לראיונות ממספר רשתות טלוויזיה וביום שישי לנאום של ראש העיר ניו יורק ולנשיא גרמניה, שנפגש לקבלת שבת עם פעילים ישראליים ויהודים בעיר.

ומינץ משתפת: ״הקמפיין שלנו הגיע לאו״ם! תמשיכו להפיץ ברחבי העולם!!! הייתם מאמינים לפני ארבעה ימים שהקמפיין שלנו בכלל יגיע למשהו? קדימה לדחוף חזק״.

היעילות לא נעצרה במדפסת הביתית. במקביל להפצת הפרויקט הם עברו במהירות שיא מתיקיית דרייב משותפת לאתר מסודר שהוקם תוך יום שמספק חומרים מאושרים לשימוש לכל מי שרוצה ויכול להצטרף. ישראלים רחוקים, יהודים בחו״ל - קחו דבק ונייר וצאו לרחובות.

# data[].attributes.attachment_link.title
First We Take Manhattan: אמנות־אקטיביזם למען החטופים - מגזין פורטפוליו

# data[].attributes.attachment_link.description
שבת, 14.10, 17:33 עבר שבוע ואני עוד מתקשה (מאוד) להתרכז, להחליט, לעשות פעולה רצופה למשך יותר מכמה דקות, להפסיק לגלול ולחפש מה מתפרסם, מי צריך מה, מי יכול לעזור, מה אמרו ולמי אפשר להעביר את הזעקה. הזעקה שתקועה לי בגרון ולא נותנת מנוח. והיא אפילו לא שלי. זעקת החטופים והשבויים.

# data[].attributes.attachment_link.title
شرائح عن ألعاب الطفولة

# data[].attributes.attachment_link.title
شرائح بموضوع- فراشات في البطن

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
מגזין פורטפוליו

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אביב, ליבנת, רותם, יונתן ויפתח נרצחו בביתם. אחותו של אביב, טליה קוץ שמיר - ציירת ומטפלת באמנות - מספרת בחשבון האינסטגרם שלה על המשפחה, דרך היצירות שלו ושלה

בשישי בערב, השישי באוקטובר, בבית משפחת קוץ בכפר עזה, הייתה ציפייה גדולה לקראת היום למחרת. ההורים אביב וליבנת, הנערים יונתן ויפתח, ורותם החיילת, חיכו יחד עם שאר המשפחות בקיבוץ לאירוע השנתי שתוכנן לשבת - העפיפוניאדה, או כפי שקראו לו בחיבה בקיבוץ, האביבוניאדה.

האירוע, שאביב יזם לפני כמה שנים, הפך למסורת: בבוקר המשפחות יוצרות את העפיפון האישי שלהן באמצעות ערכות וחומרים שאביב הכין. אחר הצהריים כולם נפגשים במגרש הכדורגל ויחד מעיפים לשמים מעל גדר המערכת הסמוכה, עשרות עפיפונים צבעוניים ושמחים.

תמיד הייתה סקרנות מה יהיה השנה עפיפון הנושא הגדול שיצרו אביב וליבנת ועליו מסר מרכזי. פעם זה היה עפיפון עם דמותו של אריק איינשטיין והשיר סע לאט; פעם של שמעון פרס עם תקווה לשלום; ופעם עפיפון עם דמויות החיילים בשבי בעזה - שקרא להחזיר את הבנים הביתה. וככל שהתרבו בשנים האחרונות בלוני הנפץ שהגיעו מעזה, כך התרבו העפיפונים מכפר עזה, והמסר ברור - אתם תעיפו בלונים בוערים במטרה להרוג, אנחנו נעיף עפיפונים בתקווה לשלום.

למחרת, בשבת, לא התקיים האירוע. במקום זה החלו להגיע ידיעות על חדירות מחבלים לקיבוץ. בשלב די מוקדם אבד הקשר עם המשפחה. אף אחד לא ענה. ההורים של אביב, שהיו בעצמם נצורים בממ״ד בצד אחר של הקיבוץ, לא הצליחו ליצור איתם קשר. כל הנסיונות לשלוח מישהו שיבדוק מה קורה איתם, לא צלחו. אי אפשר היה להתקרב לשכונה שלהם בקיבוץ שהסתובבו בה מחבלים רבים, והיו יריות בלי סוף.

התמונה הנוראית התבהרה רק אחרי שעות רבות. כל בני המשפחה נמצאו מתים, כולם על מיטה אחת. אביב שוכב מעליהם, זרועותיו מחבקות את אשתו ושלושת ילדיו.

זמן קצר לאחר מכן, אחותו של אביב, טליה קוץ שמיר - יוצרת, ציירת ומטפלת באמנות - החלה לשתף בחשבון האינסטגרם שלה תמונות של אביב, ולתאר מי הוא דרך היצירות שלו ושלה. אביב היה מהאנשים שעסוקים ביצירה באופן קבוע במקביל לעבודתו כסמנכ״ל בכיר בחברת ייעוץ.

לאורך שנים הוא צילם, פיסל, צייר, פירזל, כל מה שאפשר היה לעשות עם הידיים, ולצד זה אהב לנבור בארכיונים היסטוריים, של המדינה, של הקיבוץ, לנהל שיחות עם הוותיקים, לשמוע עוד ועוד על החיים שהיו.

דרך הסטוריז של טליה, אפשר להכיר גם את ליבנת, אשתו, שעסקה אף היא ביצירה כמעצבת גרפית, אך לאחר כמה מבצעים צבאיים שהיו באזור, הקימה את ״בית מלאכה״ בשער הנגב. ליבנת רצתה שיהיה מקום לנוער ולתושבים לריפוי הטראומה ולפירוק המתח המלווה את החיים בעוטף עזה.

באתר של בית המלאכה הוא מוגדר כמקום לנשימה וללמידה דרך הידיים, ״מקום ליצור, ליזום ולחלום״, ומתקיימים בו שיעורי נגרות, קדרות, תפירה ועוד. המרכז הלך וגדל, ותלמידים מבית הספר הסמוך למדו בו תכנים דרך עשייה ויצירה במקום שיעורים רגילים. במקביל התקיימו בו מפגשים מעוררי השראה כמו יצירה עם נשים בדואיות שחיות באזור, ויוזמות נוספות.

מי שעוקב אחרי טליה יכול היה להכיר את אביב עוד קודם. לפני כשבועיים היא החלה להעלות עבודות שיצרה בציור, קולאז׳ ורקמה, המתארות את חיי המשפחה בזמן מלחמת יום כיפור. ״עוד לפני המלחמה ההורים שלי לא היו בבית, הם נסעו לטיול ארוך. במשך חודש וחצי אני ואביב, היינו עם סבא וסבתא.

״אביב היה בן שלוש, אני בת שנה. חודש אחרי שהם חזרו פרצה המלחמה ואבא שוב לא היה בבית חודשים ארוכים. הוא חזר רק בקיץ, הרבה אחרי שהמלחמה הסתיימה. כל ההיעדרות הזו, הייתה קשה מאד לשנינו, בעיקר לאביב, וכמובן לאמא שלי. זה זמן שישנו בלינה משותפת, לא הייתה תחושת יציבות״.

המכתבים שמצאה טליה מאותה תקופה, תיארו את החיים ונתנו מילים לתחושות שהבינה באופן מעומם עד עכשיו. ״פתאום הכל הוצף, בבת אחת התיאורים קמו לחיים. הדרך שלי להתמודד, ובלי להגזים כהצלה לנפש, הייתה ליצור מתוך זה. לקחתי את כל התמונות סביב השנה הזו, ציירתי מהם, שילבתי חלקים מהמכתבים, מהמעטפות, יצרתי, ותוך כדי זה עיבדתי את מה שהיה שם.

״פרסמתי את העבודות בסטורי כי הרגשתי צורך לשתף שיהיה זיכרון רחב יותר של מה שהיה. זה צורך שעלה גם בימים האלה, בעיקר כשאנחנו חווים הרבה זמן מעורפל, לא מוגדר - זמן בין הידיעה שמשהו קרה, לבין הידיעה שהם נרצחו, לבין הרגע הזה שמגיעה ההודעה הרשמית שיש זיהוי. ימים שעוד אין לוויה, אין שבעה, רגעים ארוכים שקשה מאוד לשאת אותם״.

אני מתבוננת על אביב, על ליבנת, על המשפחה, שוב ושוב, והם אינם. כל המשפחה נמחקה ברגע אחד. בתוך כל מה שאנחנו חווים עכשיו, כל האבדן הנוראי מאוד טרי, ואני יודעת שאמשיך ליצור דרכם. זה הולך להיות הפרויקט שלי באיזושהי דרך, לא לתת להם להימחק.

הלוייתם של אביב בן 53, ליבנת שהייתה אמורה לחגוג עכשיו 50, הנערים יונתן בן ה־16, יפתח בן 14 וחצי, שחקני כדורסל מחוננים, והחיילת רותם בת 20, נערכה היום. יהי זכרם ברוך.

# data[].attributes.attachment_link.title
רודף העפיפונים מכפר עזה: משפחת קוץ תמיד מצאה תקווה ביצירה - מגזין פורטפוליו

# data[].attributes.attachment_link.description
בשישי בערב, השישי באוקטובר, בבית משפחת קוץ בכפר עזה, הייתה ציפייה גדולה לקראת היום למחרת. ההורים אביב וליבנת, הנערים יונתן ויפתח, ורותם החיילת, חיכו יחד עם שאר המשפחות בקיבוץ לאירוע השנתי שתוכנן לשבת - העפיפוניאדה, או כפי שקראו לו בחיבה בקיבוץ, האביבוניאדה. האירוע, שאביב יזם לפני כמה שנים, הפך למסורת: בבוקר המשפחות יוצרות את העפיפון [...]