# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
Дерево життя малюнок

# data[].attributes.attachment_link.title
Манич Вова (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
Черткова Милана 

# data[].attributes.attachment_link.title
Іванов Дмитрій

# data[].attributes.attachment_link.title
Федеріко Гарсія Лорка Рибалкіна Яна 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
склади та наголоси

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Одеська ЗОШ No 15

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література. Урок № 27.Всеволод Нестайко.«Тореадори з Васюківки» (скорочено).  6 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Всеволод Нестайко. «Тореадори з Васюківки». Мрія і дійсність

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Одеська ЗОШ No 15

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література. Урок № 26. Всеволод Нестайко. 6 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Всеволод Нестайко - визнаний у світі дитячий письменник. Повість"Тореодори з Васюківки".

# data[].attributes.attachment_link.title
В.Нестайко Тореадори з Васюківки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Оцабрик

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська 

# data[].attributes.attachment_link.description
Виберіть ОДИН варіант відповіді ''так'' або ''ні''

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
завантажити презентацію емма андієвська (українська письменниця і художниця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яка живе в німеччині). „казка про яян”

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
презентація на тему емма андієвська (українська письменниця і художниця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яка живе в німеччині). „казка про яян”

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
презентація з української

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська (українська письменниця і художниця, яка живе в Німеччині). „Казка про яян"

# data[].attributes.attachment_link.description
Презентация на тему Емма Андієвська (українська письменниця і художниця, яка живе в Німеччині). „Казка про яян" до уроку з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська "Говорюща риба"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У великих водах, що існують від віків, серед табунів мовчазної риби у шанованих риб'ячою громадою батьків, народилася балакуща риба. Спочатку, коли риба була маленькою, засмучені батьки сподівалися, що з віком, як їхня дитина вбиватиметься в луску, це мине, як минають дитячі хвороби, але час ішов, риба ставала великою і пругкою, на ній полискувала вже луска, як викута з найліпшої дамаської криці, а балакущість риби, не тільки не зникала, а навпаки набрала такої вправности, що батькам уже незручно стало признаватися, що вони належать до одної родини.

Балакуща риба, яка, крім балакучости й доброго серця, була ще дуже молодою, не розуміла, чому сумують батьки, коли так приємно говорити, адже яка розкіш вимовити слово, а тоді дивитися, як воно кольоровими бульбашками рухається крізь воду, одного разу навіть підсліпуватий хижак, що доживав віку на дні, на свій сором, не розгледівши, що то не черв'як, спокусився цими бульбашками й проковтнув кілька; але бачачи, як батька й матір убиває неслава, що випала на їх долю, якось, коли сонце пронизало води до дна, засвітивши коралові кущі, де так добре було гратись у схованки й гукати на весь голос в коралові діри, жахаючи батьків і сусідів, балакуща риба попрощалася з блакитними водоростями, де жила її рідня, і, війнувши хвостом, попливла шукати іншого табуна.

Але і в іншому табуні говорющій рибі не знайшлося співрозмовника. Хоч і скільки їм риба розповідала пригод, хоч і скільки показувала, як легко й приємно говорити, вистачає тільки розтулити рота, і голос так і стелиться по воді, всі риби, що траплялись на дорозі говіркої риби, мовчки затулялися плавниками й тікали, і скоро до найвіддаленіших закутків великої води стало відомо, що балакуща риба, говорячи без упину, заважає рибам зосередитися, а це порушує гідність риб'ячу. Тому вся рибна громада після ще глибшої, ніж звичайно мовчанки, яка відрізняє риб від інших створінь в присутності старого риба, який славився справедливістю й мудрістю, розглянувши справу балакущої риби, ухвалила безслівний присуд, який був намальований верховодами на верхніх верствах води, бо всі риби малюють, коли вже не можна порозумітися мовчанкою, щоб балакущу рибу видалили з води.

Балакуща риба саме гналася за виводком оселедців, щоб розповісти їм жарт, коли мовчазні виконавці вироку, затуляючись плавниками, щоб їх не оглушило, підплили до говорющої риби і, взявши на спини, одним махом винесли її на берег. Там вони її поставили на ноги, і, вручивши листок, де було намальовано, що їй назавжди заборонено користуватися водяним царством, зникли в глибині.

З цих пір риба стала жити на березі. Спочатку вона трохи побоювалася оточення. Усе тут було нове, зовнішньо нібито великої різниці не помічалося, але крізь кущі не можна було проплисти, і в повітрі, яке так нагадувало глибину, вимовлені слова не лишали за собою найменшої бульки. Крім того, на березі існували рибалки. Балакуща риба не раз бачила їх знизу, нехтуючи забороною.

Тільки крізь воду рибалки виглядали інакше, вони насамперед ніколи не розмовляли й не рухалися, а тепер риба на власні очі бачила, як вони не лише розмовляють, як вона, а й бігають, і напевно серед них можна було знайти не одного співрозмовника.

Як їй хотілося, щоразу, як рибалки вирушали в море, підійти й привітатися, однак кожного разу їй щось заважало завести знайомство, і риба ходила по березі й розмовляла сама з собою.

Можливо, вона так і дожила б віку, якби одного дня, проспавши у холодку довше, ніж звичайно, не побачила недалеко від себе рибалку, що відбився від гурту і лагодив човен, нарікаючи на долю. Почувши так близько від себе розмову, говорюща риба не втрималася. Будь-що-будь, вирішила вона, і зірвавшись на ноги, підійшла до рибалки.

- Дай Боже здоров'я, - привіталася риба.

- Дай Боже, - відповів рибалка.

- Що ти робиш? - спитала риба.

- Я лагоджу човен, а ти що робиш?

- Я шукаю співбесідника, - озвалася риба.

- Гаразд, - мовив рибалка, - я їду на три дні ловити рибу. Сідай у мій човен, ти мені розповідатимеш, щоб я не заснув, та я попереджаю тебе, що я не говіркий.

- Нічого, - відповіла риба, - аби ти слухав, я говоритиму за двох.

З цього часу вони подружили. Риба допомагала рибалці вибирати добрі місця для ловитви, розповідала, що діється на воді й під водою, а рибалка ділився з нею турботами. Невдовзі риба знала не тільки ймення й уподобання усіх його дітей і жінки, а й як виглядає у рибалки в хаті й на подвір'ї, чим він журиться і що думає. Інколи, коли щастило добре продати вилов, рибалка приносив пляшку вина, і вони удвох розпивали її по чарці, приємно гуторячи. Так однієї місячної ночі, коли хвилі були гладенькі, як пляшка, яку вони щойно викинули з човна, рибалка відчув, що ліпшого приятеля, ніж говоряща риба, в нього нема й ніколи не буде, і, сказавши, що його дім - її дім, попросив, щоб риба конче прийшла до нього у гості, бо такого приятеля він мусить показати своїй родині.

- Якщо ти не нехтуєш моїм домом, - закінчив рибалка, - то завтра я чекаю тебе на обід.

- Я не нехтую твоїм домом, - відповіла риба, - адже ми приятелі, все, що моє, то й твоє, тільки я ніколи не ходила до селища, і я не певна, чи знайду твою хату.

- Це так легко, - відповів рибалка, ти лише прав слід он на той пагорбок, а звідти йди прямо. Перша оселя, яка трапиться на дорозі і буде моєю хатою. Я тобі вийду назустріч, але навіть якби мене щось затримало, йди просто до середини, тебе вже чекатимуть.

Єдине тільки прошу тебе, не проспи або не забудь нашого домовлення, бо я покличу знайомих і велю жінці зготувати обід, і, копи ти не прийдеш, я дуже сумуватиму й думатиму, що ти не хочеш переступити порогу моєї хати.

- Я прийду, - сказала риба.

- Я чекатиму, - пообіцяв рибалка.

Наступного дня, ледве сонце вийшло з води, як риба підхопилась і, протерши бризками очі, випростала плечі.

- Я йду до рибалки в гості, - сказала риба сонцю. Та сонце нічого не відповіло. Воно тільки одягло рибу в небачену червону луску, аж по воді сипнули іскри, й піднялося угору.

- Я йду до рибалки в гості, - вимовила риба й пішла берегом.

- Сьогодні мій найліпший приятель прийде до нас у гості, - сказав рибалка жінці, - приятель, якого ще не носила земля. Дивись, щоб усе було найліпше приготоване. Готуй щедро, не жаліючи, все, що в нас є в хаті, постав на стіл, а я ще збігаю докуплю наїдків і напоїв, бо мені тих, що є, видається замало, а все, що моє, те і його, тож не посором мене перед лицем його.

- Ти зовсім уже здурів, - вигукнула жінка, - вічно у тебе приятелі та приятелі, ти б ліпше дбав, чи ми можемо звести кінці з кінцями!

- Якщо мій приятель прийде, - нагадав рибалка, не слухаючи жінки, - скажи, що я зараз прийду, нехай він заходить до хати, я тільки за ріг і назад.

- Якщо твій приятель прийде, - вигукнула жінка, - та рибалка вже був далеко і не чув її слів, що заповнювали собою усе подвір'я, аж горобці ніколи не засиджувалися на цямрині колодязя, і по дорозі, якою прямувала гостя до рибалчиної хати докотився їх відгомін до риби, ще заки їй стало видно оселю свого приятеля.

- Помагай Біг, - сказала риба, угледівши на подвір'ї рибалчиних дітей і жінку.

- Говорюща риба! - закричали в один голос діти, але жінка гримнула на них, щоб вони не галасували й не заважали поратися, бо їй і так ніколи вгору глянути, а тут іще недолугий чоловік запрошує таких приятелів, для яких мало що не з ніг треба збиватися, аби догодити.

- Помагай Біг, - привіталася риба ще раз, вже трохи голосніше, та жінка, яка з ранку до вечора не стуляла щелепів, так багато говорила сама, що не почула, як біля неї риба говорить.

- Дивні звички мають люди, - подумала риба, - вони не вітаються й не помічають інших. Спробую ще раз, якщо мене й цього разу не почують, доведеться повертатися на берег і чекати на рибалку.

- Помагай Біг, - мовила риба, заходячи наперед, щоб жінка її помітила. Але жінка нахилилася, щоб підкинути дров, де в неї варився на відкритому вогні обід, і риба побачила, що її намагання марні.

- Нема ради, - зідхнула риба, - тут усі такі заклопотані.

Може, я колись іншим разом завітаю сюди. Певно я прийшла не в пору, тож нічого не вдієш.

- Бувайте, - вирішила риба й вигнула хвіст, щоб іти. Саме в цю мить жінка обернулася, шукаючи ганчірки, щоб зняти з полум'я казанок зі стравою, що бігла, і її погляд упав на рибу.

- Ще цього не вистачало, щоб на подвір'ї жива риба валялася, - вигукнула жінка. - Нещастя моє, доброго я маю чоловіка, який навіть вилову не здатен донести до хати, не розтрусивши половину по дорозі!

- Я - не вилов, - обізвалася риба, - я говорюща риба. Я приятель вашого чоловіка, і мене запрошено до вас у гості.

Та жінка від власної балаканини не почула риб'ячих слів.

- От і буде доповнення до обіду, - зраділа вона, беручи рибу на ніж і кидаючи її на сковорідку.

- Я риба, - тільки й встигла вигукнути риба, хапаючись за серце, як їй потемніло в очах, і вона зашкварчала на пательні.

- Щось довго нема мого приятеля, - мовив рибалка, повернувшись додому з пляшками в веселих наличках і пакунками. - Я купив усе, що мої очі бачили, й гадаю, приятель утішиться.

- Тобі тільки й думки, що приятель, - сказала жінка. - На щось іншого в тебе нема ні часу, ні очей. Ти вже хочби пильнував вилову, а то розтрусив на подвір'ї найліпшу рибу. Добре, що я вгледіла та засмажила, інакше пропало б добро.

- Я не розтрушував риби, - заперечив рибалка.

- Як це так не розтрушував! - вигукнула жінка, - ти лишив на подвір'ї таку рибу, що я ледве з нею впоралася.

- Риба! - вигукнув рибалка, пригадавши, що він забув сказати жінці, що його приятель - риба, й кинувся до сковорідки.

- Чи ти здурів, - сказала жінка, - чого ти так кидаєшся. Можна подумати, що ти ніколи в житті не бачив смаженої риби.

Глянув рибалка на сковорідку, але смажені риби всі однакові, і рибалка не впізнав свого приятеля. Балакуща риба відрізнялася від інших тільки голосом, без якого вона стала такою, як і решта її братів й сестер.

Довго чекав рибалка на свого приятеля, та балакуща риба не з'являлася. Вже й діти полягали спати, і рибалки почали лагодитися на ніч на ловитву, а риба все ще не йшла. Рибалка кілька разів виходив на дорогу, думаючи, що може, риба не може знайти його оселі, однак риби не було ні на дорозі, ні на березі, де вони удвох розпивали вино, вирушаючи на ніч в море.

# data[].attributes.attachment_link.title
Говорюща риба - Емма Андієвська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
У великих водах, що існують від віків, серед табунів мовчазної риби у шанованих риб'ячою громадою батьків, народилася балакуща риба.

# data[].attributes.attachment_link.title
Е.Андієвська Говорюща риба

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Література UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська "Казка про яян"_Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Михайлова

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка про яян

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть відповідність між епізодом і зображенням.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ОЗОШ No 78 г.Одесса, школа No78

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок № 24 Емма Андієвська – сучасна українська письменниця й художниця. ЇЇ казки-притчі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Васильковская

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Калинець Збірка 

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть відповідніть між творами та образами.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ігор Калинець біографія коротко розповість про життєвий і творчий шлях українського поета та прозаїка. А цікаві факти з життя повідомлять багато нового про митця.

Ігор Калинець біографія скорочено

Ігор Миронович Калинець на родився 9 липня 1939 року в місті Ходорові на Львівщині в сім'ї службовця.

У 1956 р. закінчив середню школу й вступив до Львівського університету імені Івана Франка.

1962 року, закінчивши українське відділення філологічного факультету, почав працювати в обласному архіві: спочатку архіваріусом, а згодом - старшим науковим співробітником.

Перша збірка віршів поета "Вогонь Купала" побачила світ у видавництві "Молодь" 1966 року і здобула прихильні відгуки критиків. Проте до 80-х років його мало хто знав в Україні.

У 1972 року молодий письменник отримав 6 років суворих таборів і 3 роки заслання за свою громадянську позицію. Дружину Ігоря Калинця - відому українську поетесу Ірину Калинець - спіткала така сама доля. В ув'язненні поет працював токарем і кочегаром. В ув'язненні поет працював токарем і кочегаром. На волю вийшов 1981 року. Реабілітували Ігоря Калинця аж 1990-го.

Після повернення із заслання був редактором журналу львівського обласного відділу Фонду культури.

Творчий доробок поета стано вить 17 збірок, що згруповані у двох циклах: у 1991 році у Варшаві вийшов перший том циклу "Пробуджена муза" (9 збірок), а в США - другий том "Невольнича муза" (8 збірок). Творчість Калинця істотно вплинула на багатьох українських поетів пізніших поколінь. Після повернення з ув'язнення та виселення 1981 року Калинець пише і публікує казки для дітей (наприклад, "Дурні казки", 1998), готує перевидання власних поезій.

1994 року журнал "Сучасність" опублікував його повість "Молімось зорям дальнім", написану ще 1972 року під час перебування у слідчому ізоляторі львівської в'язниці. Та поза всякими сумнівами Калинець був і залишається передовсім поетом. Автор двох томів-фоліантів, куди ввійшли сімнадцять збірок оригінальних поезій.

Ігор Калинець є почесним членом Міжнародного ПЕН-клубу, лауреатом літературної премії імені Івана Франка (Чикаго, США, 1979).

У 1992 році отримав премію імені Василя Стуса, а за книжку вибраних поезій "Тринадцять аналогій" удостоєний Національної премії України імені Тараса Шевченка. Книжка "Слово триваюче" вийшла друком у Харкові 1997 року. У доробку поета також чимало творів для дітей, наприклад, "Книжечка для Дзвінки", видана в Києві 1991 року. Дзвінка - це ім'я коханої видатного карпатського ватажка опришків Олекси Довбуша, пам'ять якого й досі вшановують на Західній Україні. Також ім'ям Дзвінка Ігор Калинець назвав свою доньку.

Живе і працює у Львові.

Ігор Калинець: цікаві факти з життя

Закінчив школу із срібною медаллю.

Ігореві Калинцю було присвоєно звання почесного громадянина Львова.

Калинець є почесним доктором Львівського національного університету імені Івана Франка.

Займається поет і перекладами художньої літератури, зокрема з польської мови.

З дружиною поет познайомився в університеті, вона була на два роки молодше нього.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Калинець Біографія (Скорочено) - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Ігор Калинець біографія коротко розповість про життєвий і творчий шлях українського поета та прозаїка. А цікаві факти з життя повідомлять багато нового про митця. Ігор Миронович Калинець на­ родився 9 липня 1939 року в місті Ходорові на Львівщині в сім'ї служ­бовця. У 1956 р. закін­чив середню школу й вступив до Львівського університету імені Івана Франка.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Фещенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестові завдання Ірина Жиленко 

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Прочитай запитання.
2. Познач правильну відповідь.
3. Перевір відповідь.
4. Перейди до наступного запитання.
Успіху!

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Жиленко "Гном у буфеті" (відеопоезія)

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Жиленко "Підкова"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Фещенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестові завдання Ірина Жиленко 

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Прочитай запитання.
2. Познач правильну відповідь.
3. Перевір відповідь.
4. Перейди до наступного запитання.
Успіху!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жиленко Ірина

Народилася 28 квітня 1941 року у Києві. Перший вірш написала у восьмирічному віці. Дебютувала 1965 року збіркою "Соло на сольфі", яка спричинила тривалу дискусію у пресі.

Закінчила Київський державний університет імені Тараса Шевченка. Дочка Ірини Володимирівни Жиленко (Орися), яку офіційно звуть Іриною (1966 р.н.), кандидат богослов'я. Письменницю Ірину Жиленко насправді звали Іраїдою, потім вона змінила ім'я. Ірина Жиленко дружина письменника Володимира Дрозда.

Ірина Жиленко - автор близько двадцяти книг: "Соло на сольфі", "Автопортрет у червоному", "Вікно у сад", "Концерт для скрипки, дощу і цвіркуна", "Дім під каштаном", "Ярмарок чудес", "Останній вуличний шарманщик", "Вечірка у старій винарні", "Пори року", "Євангеліє від ластівки: Вибрані твори"; для дітей - "Достигають колосочки", "Вуличка мого дитинства", "Двічі по два дорівнює кульбабці", "Казки про буфетного гнома", "Новорічна історія про двері, яких нема, і про те, як корисно іноді помилятися номером".

Працювала в редакціях газет і журналів. Рідне місто письменниці - Київ.

Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка та премії імені Володимира Сосюри.

Ірина (Іраїда) Жиленко народилася 28 квітня 1941 р. в Києві. Дитинство її пройшло на Черкащині. Після війни сім'я повернулася до Києва. Середня школа, вечірнє відділення філології, робота вихователькою в дитячому садку, далі - в редакціях газет "Молодь України", "Літературна Україна", журналу "Ранок". Саме на сторінках цих видань і почали з'являтися її перші (зокрема, й поетичні - з 1958 р.) літературні твори.

1964 р. вийшли друком одразу дві книжки І. Жиленко - "Достигають колосочки" (для дітей) та нариси "Буковинські балади". А вже наступного року з'явилась "доросла" поетична збірка "Соло на сольфі", яка викликала чимало полярних суджень у критиці.

Тоді як її друзі по перу заглиблювалися в складні світові проблеми, загостреним зором скривдженого війною покоління знову і знову поверталися до недавнього трагічного минулого, І. Жиленко воздавала хвалу і славу повсякденному мирному життю в його найбуденніших проявах.

Вже у вірші "Радість", яким відкривається дебютна збірка поетеси, вона висловила свій "девіз до старості" - любити землю, любити людей, любити працю і ранкові гомони і в ім'я всього сущого на землі творити свою "оду радості", "оду весні". Вона від книжки до книжки розглиблює "свою" тему "святої буденності", з імпресіоністичною розкутістю, музичною виразністю витворює казково- прекрасний, освячений любов'ю світ. Тематичну спрямованість другої збірки І. Жиленко "Автопортрет у червоному" (1971) також зумовлюють її улюблені мотиви - любов, щастя материнства, радість творчої праці. Осібне місце в ній належить поезіям "Україні" - як зразку громадянської лірики поетеси та "Григорію Сковороді", де робиться спроба через монологічну форму змалювати психологічний портрет українського поета-філософа.

Збірка "Автопортрет у червоному" містить кілька поетичних циклів, зокрема "Казки на заході Сонця" - цикл- видіння, в якому предмети навколишнього світу оживають і стають розумними, довірливими, казковими. Авторська фантазія, натхнена торжествуючим передчуттям приходу ореальненої казки, набуває рис символічності. Ця особливість художнього світосприйняття І. Жиленко віднині характеризує більшість її поетичних циклів.

У збірці "Вікно у сад" (1978) зрілішим став погляд поетеси на життя, вправнішою рука, але залишилися щирість, відвертість голосу і прозірливість серця. Залишилася та невтолима спрага до найменших порухів навколишнього світу "в звичайностях чудесного", яка є паролем поетеси. Залишилась прихильність до Дому - "країни несподіваних радостей і чудес", де "всі речі роззолочені дитячим сміхом", де "озвучено посуд, окрилено портьєри".

І. Жиленко - майстер психологічного портрета ("Вірш для Діани"), акварельного малюнка, напрочуд вдало вміє відтворити побутові сценки ("Крамничка антикварій. Захід сонця"). Вона володіє своєрідною органікою поетичного голосу. Велику роль у творенні ліричного образу, епічної картини, взагалі орнаменталістики відіграє ритм. Показовими щодо цього є її цикли- імпровізації, балади і особливо поеми.

Поетичні збірки Ірини Жиленко "Концерт для скрипки, дощу і цвіркуна", "Дім під каштаном" (обидві - 1981), "Ярмарок чудес" (1982), "Збулося літо. Вибране" (1983), "Останній вуличний шарманщик" (1985), "Дівчинка на кулі" (1987), "Вечірка у старій винарні" (1994) сповнені то невтримно радісними, то елегійними мотивами, де гармонійно переплітаються біографічне із загальнолюдським, величне із буденним. Проте емоційною і світоглядною основою поезії І. Жиленко лишається суто ренесансне поцінування життя в його звичайних проявах, таких, на жаль, тимчасових радостях і печалях.

З- під пера І. Жиленко вийшло п'ять збірок для дітей: "Достигають колосочки" (1964), "Вуличка мого дитинства" (1978), "Двічі по два - дорівнює кульбабці" (1983), "Казки буфетного гнома" (1985), "Новорічна історія про двері, яких нема, і про те, як корисно іноді помилятися номером" (1986). Це мудрі й світлі поезії, в яких багато вигадки, світла, тут твориться весела, грайлива казка, що вчить добру, людяності, поетичному світосприйняттю.

# data[].attributes.attachment_link.description
Жиленко Ірина Народилася 28 квітня 1941 року у Києві. Перший вірш написала у восьмирічному віці. Дебютувала 1965 року збіркою "Соло на сольфі", яка спричинила тривалу дискусію у пресі. Закінчила Київський державний університет імені Тараса Шевченка. Дочка Ірини Володимирівни Жиленко (Орися), яку офіційно звуть Іриною (1966 р.н.), кандидат богослов'я.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірина Жиленко "Жар-птиця" 🦚Українська література 6клас Авраменко О.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірина Жиленко. Основні відомості про письменницю.  «Жар- птиця»

# data[].attributes.attachment_link.title
. Ірина Жиленко. Основні відомості про письменницю. Поєднання реального і фантастичного в поезії «Жар- Птиця».

# data[].attributes.attachment_link.title
«Забула внучка в баби черевички» аналіз - Чернілевський - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Чернілевський «Забула внучка в баби черевички» аналіз - жанр, тема, ідея, вид лірики, віршовий розмір, художні зсоби. Літературний паспорт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз вірша С. Чернілевського "Теплота родинного інтиму" наведений в цій статті. Своїм віршем Станіслав Чернілевський доводить, що сім'я - найвища цінність для людини, і найбільше горе - самотність, закликає цінувати родинне тепло.

"Теплота родинного інтиму" аналіз (паспорт)

Автор - Станіслав Чернілевський

Жанр - ліричний вірш

Тема: згадування письменником про рідну хату, власне дитинство, матір, її доброту, щирість душі.

Ідея: уславлення найсвятішого для кожної людини - материнської любові, батьківської хати, щасливих років дитинства.

Основна думка: кожна людина ніколи не забуде і пам'ятатиме те рідне місце, де вона народилася, теплоту батьківської оселі, чарівне дитинство.

Віршовий розмір "Теплота родинного інтиму" - п'ятистопний хорей.

Художні засоби "Теплота родинного інтиму"

метафора: "досвіток не скрес", "полум'я гуляє по гіллю", "гіркотина зникає", "печія не катує серце", "душа світає";

епітет: "світанковий вогонь".

зменшувальні суфікси: мотузочком, малесенька.

Станіслав Чернілевський використовує виразну метафору "мотузочком диму / Хату прив'язала до небес", позначаючи таким чином, що мати розтопила піч і дим піднявся вгору.

За допомогою персоніфікації "полум'я гуляє", "печія не катує" створюються яскраві образи родинного затишку й тепла.

"Теплота родинного інтиму" образи

вогонь у печі - символ сили і єдності родини

образ неба - символ миру

Образ хати, прив'язаної до неба, передає ставлення автора до батьківської хати як до найвищої цінності, даної людині небесами.

Поезія "Теплота родин ного інтиму..." пройнята правдивою синівською любов'ю до матері, до рідного дому. Ліричний герой крізь усе життя проніс найсвітліші почуття до найдорожчої людини. Вони так само сильні, як і колись у дитинстві. Це безумовна любов, справжній душев ний спокій. Так буває тільки вдома. Навіть дорослим інколи хочеться відчути себе ма ленькими, огорненими маминою ласкою ма люками. Її дбайливі руки ще вдосвіта роз ведуть у печі вогонь, поєднавши рідну хату із всесвітом. Мати ніжно закутає ковдрою плечі, не ставитиме безглуздих запитань, бо знає про сина більше, ніж він сам. Адже лише мати має особливий дар - відчувати свою дитину. Такий тісний духовний зв'язок, справжня щирість, розуміння без слів властиві родинним стосункам.

І та гіркота, що труїла серце дорослого чоловіка, поступово зникає, як примара, ніби розсіюється. Мамина любов творить дива. Читаючи твір, ми розуміємо, що пошанне ставлення до батьків, щирі почуття - це та опора, той життєвий стрижень, який рятує нас від душевного болю не тільки в дитинстві, а й у дорослому віці.

С. Чернілевський "Теплота родинного інтиму" читати

Теплота родинного інтиму.
Ще на шибах досвіток не скрес.
Встала мати. Мотузочком диму
Хату прив'язала до небес.

Весело і з ляком серед печі
Полум'я гуляє по гіллю.
Ковдрою закутуючи плечі,
Мати не пита, чому не сплю.

Вже однак зникає гіркотина,
Не катує серце печія.
Знову я - малесенька дитина,
Мати знає більше, аніж я.

Матері розказувать не треба,
Як душа світліє перед днем
В хаті, що прив'язана до неба
Світанковим маминим вогнем.

Вірш "Теплота родинного інтиму" аудіо

# data[].attributes.attachment_link.title
"Теплота Родинного Інтиму" АНАЛІЗ Чернілевський - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз вірша С. Чернілевського "Теплота родинного інтиму" - женр, тема, ідея, віршовий розмір, художні засоби. Літературний паспорт твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Ст. Чернілевський "Забула внучка в баби черевички..." (відеопоезія)

# data[].attributes.attachment_link.title
С. Чернілевський "Теплота родинного інтиму..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чернілевський Станіслав

Народився 6 липня 1950 в с. Жвані на Вінниччині. Дуже рано втратив батька, який був комбайнером. Багатодітна родина залишилася без годувальника. Середню освіту здобував у Тульчинському та Мурованокуриловецькому інтернатах. Вступив на філологічний факультет Київського університету імені Т.Шевченка, з якого на передостанньому курсі був відрахований за "український націоналізм".

1973 закінчив Вінницький педагогічний інститут, недовго працював учителем. Річ у тому, що з дитинства марив кіномистецтвом. Працював монтувальником декорацій у Київському театрі російської драми імені Лесі Українки. Вступив на факультет кінорежисури Київського театрального інституту імені І. Карпенка- Карого. Працював на Київській кіностудії художніх фільмів імені О. Довженка. Писав кіносценарії. Вірші почав писати з четвертого класу. Зараз працює режисером і редактором на ТРК "Студія 1+1", зокрема відповідає за дубляжі українською мовою іноземних фільмів. А перша поетична збірка "Рушник землі" ( 1984), до якої він ішов досить довго і відповідально, засвідчила про зрілість його непересічного таланту. Є лауреатом премії імені Василя Симоненка.

Життєвий шлях Станіслава Чернілевського був вельми непростим. Хлопчик залишився без батька у багатодітній родині, тож довелося здобувати середню освіту в школах- інтернатах. Не відразу Станіславу пощастило з вибором "сродної" професії. Спочатку недовго працював учителем після закінчення Вінницького педагогічного інституту, але не вважав цю боту справді "своєю". З дитинства Чернілевський марив кінематографом і прагнув вступити на факультет кінорежисури. Його мрія збулася. У стінах Київського театрального інституту імені І. Карпенка-Карого він здобув фах кіносценариста. Працював на Київській кіностудії художніх фільмів імені О. Довженка.

Проте де б не був Станіслав Чернілевський, яку життєву проезжую часть собі не обрав би, він, перш за все, поет. Йому заслужено було присуджено премію імені Василя Симоненка.

Поезія Чернілевського бере свої початки і мотиви в дитячих мріях. Дмитро Павличко у передмові до книжки С. Чернілевського "Рушник землі" писав: "Є такі серця, для котрих розлука з матір'ю - смертне страждання..." З його дитячих мук, з тужби за мамою, перших стражденних почувань народжувалися його вимогливі поняття людини і світу, емоційні хвилі душі, котрі проносилися спустя усе дитинство й молодість, щоб ударити нині гучним прибоєм поетичного текста".

Про палку любов до рідної неньки свідчить вірш "Теплота родинного інтиму". Мати творить чудо, намагаючись зігріти свою родину, вона запалює піч і прив'язує "мотузком диму" хату до небес. У неї в поятояльцах уже дорослий син, але в хаті, зігрітій материнським теплом, він знову стає малесенькою дитиною, його душа світліє, бо відчуває світло світанкового маминого вогню.

Если роз'їхалися діти, мати сумує, знову і знову чекає їх у спорожнілій хаті, щоб зігріти своєю теплотою. Пізніше свої найкращі думки мати пов'язує з онуками. На тему це вірш "Забула внучка в баби черевички". Если літо "перекотилось" за село і осінь тихенько опустила "горіховий листок перед вікном", прийшла пора бабусі прощатися з онучкою, яка гостювала у неї в селі.

Маленька дівчинка махнула "рученям", обрызгала повітря дитячим сміхом і поїхала в місто. Випадково забуті маленькі дитячі черевички нагадали бабусі на тему те, як вона була колись маленькою, на тему те, як підростали її діти, на тему маленьку онучку, яку хотілося б бачити частіше. Перед сном бабуся торкнулася до черевичків, щоб уві сні побачити їх маленьку господиню.

Любов до матері, до рідного жилищу сформувала особистість Станіслава Чернілевського. Надзвичайно ювелирный лірик, він, як ніхто інший, зумів передати материнську гіркоту і сум розставання з рідними дітьми і онуками.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чернілевський Станіслав (1950...)

# data[].attributes.attachment_link.description
Чернілевський Станіслав

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентина Ніколаєва

# data[].attributes.attachment_link.title
В.Винниченко.Федько-халамидник.pptx

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз художніх засобів у творі. Роль портрета, пейзажу, діалогу, художньої деталі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська мова та література дистанційно

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська  література  (6 клас)

# data[].attributes.attachment_link.title
В.Винниченко Федько_Халамидник Щедрий на добро внутрішній світ героя. Федько як особистість.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Це був чистий розбишака-халамидник.

Не було того дня, щоб хто-небудь не жалівся на Федька:

там шибку з рогатки вибив; там синяка підбив своєму "закадишному" другові; там перекинув діжку з дощовою водою, яку збирали з таким клопотом.

Наче біс який сидів у хлопцеві! Усі діти як діти,- граються, бавляться тихо, лагідно. Федькові ж, неодмінно, щоб битися, щоб що-небудь перевернути догори ногами. Спокій був його ворогом, з яким він боровся на кожному місці.

Наприклад, таке. Ліплять хатки з піску. Перед будинком, де жив Федько, була незабрукована вулиця і там завжди грузли в піску коні. Після дощу цей пісок ставав липким і вогким,- для будування хаток нема краще. Поставиш ногу, обкладеш її піском і виймай потихеньку. От і хатка. Хто хоче, може навіть димаря приробити. Коло хати можна тин виліпити, а за тином натикати сінинок - і сад є.

А між хатками іде вулиця. Можна в гості ходити одне до одного.

Федько теж ліпить. Але раптом встане, подивиться-подивиться і візьме та й повалить усе чисто - і своє, і чуже. Ще й регочеться.

А як хто розсердиться або заплаче, так і штовхана дасть. Битись з ним і не пробуй,- перший по силі на всю вулицю. Враз тобі дасть підніжку, зімне, насяде і пита:

- Ну? Наживсь на світі? Говори!

Як той каже, що наживсь, то милує; а як пручається - іще б'є.

Або пускають хлопці змія.

Плац великий,- ні будинків, ні магазинів, розбігтись є де. І вітер там раз у раз найкращий.

От заносять змія.

Федько сидить у себе на воротях, як Соловей-Розбійник на дереві, і дивиться. Він усе любить або по кришах лазити, або на воротях сидіти. Ворота високі і там ніби скринька така зроблена. В тій скриньці й засіда Федько.

- Пускай! - кричить той, що держить.

Змій виривається, але зразу ж козиряє і б'ється об землю.

Федькові досадно: дурні, хвіст короткий! Але він сидить і не кричить нічого. Його думка зовсім інша.

Хлопці догадуються і прив'язують до хвоста ганчірку. Тоді змій плавно й легко здіймається вгору. Приємно держати його! Вітер чудесний, тільки розсотуй нитки та дивись, щоб на вузликах добре зв'язані були. Змій кокетує і хитає головою то в той бік, то в другий, наче комусь шепче на вухо то з одного боку, то з другого. А як дерчітки ще начеплені, аж дух радіє! Цілий день би стояв, та держав, та дивився вгору. Небо високе-високе, синє та холодне. А змій у ньому білий-білий, хилитається, хвостом злегка водить, наче плава, наче йому душно і він ліниво обмахує себе віялом. І ледве-ледве чутно ллється од його дирчання дирчаток. Не тільки бачиш, а й чуєш. Так наче Гриць або Стьопка там угорі і тягне за нитку, балується там і дирчить униз.

Нитка вже дугою пішла. Ех, погано путо зроблено! Як добре зробити путо, нитка не дасть дуги. Ну, та нічого - розсотуй далі. Нитка ріже руку, але то дурниця. Змій все далі й далі в'ється в небо, стає менше та менше.

- Телеграму давай!

Пускається телеграма. Біленький папірчик начіплюється на нитку і підсовується трошки вгору. Вітер підхоплює - і пішла телеграма. Ось зачепилась за вузлик і пручається, виривається, от трохи не крикне вниз: "не пускають!". Але тут треба шарпнуть нитку. Вітер знов підхоплює, і попливла знову вгору біла вісточка. Ось уже вона недалеко, вже вона в тому місці, де навіть Гаврик не може бачити нитки. Ось-ось змій прочитає телеграму.

Але тут всі разом чують крик і переводять очі з змія на землю. Іде Федько. Іде і кричить. Він міг би підійти тихенько, так що й не почув би ніхто,- але Федько того не любив. Він ще здалеку кричить:

- Ану, гей там, давай сюди змія!

Буде однімати. Федько іде змія однімать.

Руки в кишені, картуз набакир, іде, не поспішає. Але тікать і не пробуй, Федько усяку собаку випередить.

Хлопці починають швидко зсотувать нитки. Але що то поможе?

- Давай змія! - підходить ближче Федько.

Гаврик кривить губи і хмикає. Стьопка зблід, але хутко зсотує нитки, зиркаючи на Федька.

Спірка піднімає з землі камінь і кричить:

- Ану, підійди! Ану!

Але Федько навіть рук не виймає з кишень і таки підходить.

- Давай сюди змія!

Тут він уже вийма руки з кишені, бо Спірка затуляє собою Стьопку і підніма руку з каменем. Але сам Федько каменя не шукає, він тільки дивиться за Спірковою рукою.

- Даєш змія?

- А це твій змій?

- Одніму та й буде мій.

- Овва! Задавака! Так і провалю голову, тільки підійди.

- Ану, бий!

Федько навіть груди підставляє, так наче йому тільки того й хочеться, щоб його вдарили каменем. Чуб йому стирчком виліз з-під картуза, очі хутко бігають.

А Стьопка зсотує, а Стьопка зсотує! Змій тільки диркає далеко вгорі та шарпається і не розуміє нічого, що там сталося внизу, чого його так скоро тягнуть назад.

- Ну, бий же! Ех, ти! - боїться... Я он без каменя, на вас трьох.

- Льонька, Ва-а-сько! - раптом кричить Спірка.- Сю-да-а!.. Федько змія однімає!

Але Федько вмить зривається з місця, налітає на Спірку, ловко підставляє ногу й кида його на землю. Тут же підскакує до Стьопки, хапа нитку і рве її до себе. Нитка тріскає, змій диркає. Гаврик плаче, а Федько намотує нитку на руку і помалу задом іде додому. Вигляд у нього гордий, Спірка й Стьопка кидаються на нього, очі аж горять, шпурляють каміння, але Федько тільки угинається й регоче.

- Халамидро! Ну, не попадайся ти на нашій вулиці!

Босявка! Зараза!

А Федько все йде та й іде. Змій уже його.

Але тут, буває, візьме й зробить несподіване. Коли вже хлопці далеко і не можуть йому нічого зробити, він раптом вертається і віддає змія. Навіть принесе ще своїх ниток і дасть.

- На твого змія! Думаєш, мені він потрібний? Схочу - зроблю з цілого листа. Тато з типографії принесе червоної бумаги, так он якого зроблю...

Але так не часто буває. Частіш кінчається тим, що хлопці біжать додому, жаліються, а їхні тато чи мама ідуть до Федькової матері і теж жаліються. А Федькові ввечері вже прочуханка. Але й тут Федько не як всі діти поводиться. Він не плаче, не проситься, не обіщає, що більше не буде. Насупиться й сидить. Мати лає, грозиться, а він хоч би слово з уст, сидить і мовчить.

Приходить тато з роботи. Він стомлений і сердитий. Руки сиві од олова літер, які він складає в друкарні. Щоки теж ніби оловом налиті, худі-худі, а борода на них така рідка, що видно крізь неї тіло.

- Що? Вже знов? - питає він, глянувши на Федька. Федько ще більш насуплюється й починає колупати пальцем кінець столу. А мати розповідає.

- Правда то? - питає батько у Федька.

Федько мовчить.

- Кому ж я говорю? Правда те, що мати каже?

- Правда,- тихо одмовляє Федько.

- Скидай штани.

Федько мовчки встає, скидає штанці й чекає, похиливши голову.

Батько здійма з себе ремінь, кладе Федька на стілець і починає бити.

Федько здригується всім тілом і шарпа ногами.

- Лежи!! - кричить батько.

- А кляте ж яке! А кляте! - сплескує руками мати.- Хоч би ж попросило тата, хоч би заплакало. Камінь, а не дитина! Сибіряка якийсь...

Вибивши "сибіряку", батько вийма з кишені дві або три копійки й дає йому.

- То тобі за те, а це за те, що правду говориш...

Федько витирає сльози, що виступили з очей, бере гроші й ховає в кишеню. Він за ремінь не сердиться,- він розуміє, що так і треба. Але й три копійки бере, бо, справді, не брехав. Якби він схотів, то міг би одбрехатися, але Федько брехати не любить.

Не любить також Федько й товаришів видавати.

Батько й за це Федька хвалить, а мати так само сердиться.

- Так-так, потурай йому, давай йому гроші, давай. Він навмисне робитиме бешкет, щоб правду сказать. Розумний батько, вчить сина. Замість того, щоб повчить його за те, що покриває других, він хвалить...

- Нічого, стара... За все бить не можна. За що бити, а за що хвалити...

- Так-так! Хвали його, хвали...

А найбільше Федькові доставалося за Толю. Толя був син хазяїна того будинку, де вони жили. Це була дитина ніжна, делікатна, смирна. Він завжди виходив надвір трошки боязко, жмурився від сонця й соромливо посміхався своїми невинними синіми очима. Чистенький, чепурненький, він зовсім не мав нахилу до Федькових забав. Але цей халамидник неодмінно спокушав його, і бідненький Толя приходив додому задрипаний, подраний, з розбитим носом. Мати його, жінка чула й теж делікатна, трохи не вмлівала, бачачи таким свого Толю.

- Де ти так убрався?! Хто тебе так? - жахалась вона. Толя плачучи казав, що він не винен, що Федько призвів на те.

В той же вечір батько Федьків допитував уже "сибіряку".

- Ти лазив з Толею драть горобців?

- Лазив.

- Ти порвав йому штанці?

- Він сам порвав. Не вміє лазить, а береться. Хай не лізе.

Але тут вмішувалась мати:

- Та як ти смієш так говорити? То дитина благородна, ніжна, а ти, мужиченя, з ним так, як з Стьопкою. Та через тебе нас з кватирі виженуть... Щоб ти не смів підходити до його, мурло ти репане. З свинопасами тобі гратись, а не з благородними дітьми. Нещастечко ти моє! І за що мене Бог покарав таким сибірякою... А батько нічого йому й не скаже, роби, синку, що хочеш, бий дітей, хай нас виженуть з кватирі...

Батько мовчить і хмуро дивиться в вікно. Надворі вечір. З вікон хазяйського дому ледве чутко вибиваються звуки ніжної музики. Тепло і затишно там. Батько Толин десь походжає собі по просторій хаті, задумливо слухаючи музику. Тут же, мабуть, Толя, чистенький, ніжний, з щічками, як проскура. Мати грає. Ні сварок у них, ні бруду, ні клопоту. Пожильці їм знесуть плату за квартири, мужики за землю грошей привезуть, їх ніхто не вижене з квартири, хоч би Толя як обидив Федька.

- Скидай, сучий сину, штани! - раптом грізно звертається батько до Федька.

Федько з-під лоба дивиться на тата.

- За віщо? - ледве чутно питає він.

- За те, що водишся з благородними дітьми. Я тобі, паршивцю, скільки раз казав: не смій з панами водитися. Не кумпанія вони тобі.

- Та я з ним не водюсь, він сам лізе.

- Жени його під три чорти од себе... Яка він тобі кумпанія?.. Лягай!

Федько лягає, але батько так б'є, що мати зостається зовсім невдоволена.

А на другий, третій день Федько знов спокушає Толю. І спокушає якраз в такий момент, коли ні одному чоловікові в голову б того не могло прийти.

Скажімо так. Надворі буря, дощ ллється з неба такими патьоками, наче там тисячі Федьків перекинули тисячу діжок з водою. Хмари аж сині, кошлаті, так і розрізують їх зеленяві блискавки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Федько-халамидник - Володимир Винниченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Федько-халамидник" (автор: Винниченко Володимир Кирилович). Читати повністю електронну книгу Володимир Винниченко - Федько-халамидник онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Винниченко "Федько-халамидник"

# data[].attributes.attachment_link.title
В.Винниченко Федько - Халамидник

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.title
Н, НН у прикметниках

# data[].attributes.attachment_link.title
Написання -н- і -нн- у прикметниках

# data[].attributes.attachment_link.description
Дайте відповіді на питання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- два однакові приголосні звуки на межі значущих частин слова;

- подовжені м'які приголосні звуки, що виникли між голосними у корені.

Подвоєння відбувається:

1. При збігові двох однакових приголосних:

- на межі префікса і кореня: беззубий, віддячити, оббити, роззява;

- на межі кореня і суфікса: докорінний, неписьменний, щоденний, осінній, ранній;

2. У наголошених прикметникових суфіксах -енн-(ий), -анн-(ий), -янн-(ий), що вказують на міру, більшу, ніж звичайна, або на можливість чи неможливість виконання дії: здорове'нний, невблага'нний, страше'нний, незрівня'нний, незліче'нний.

3. У прикметниках-старослов'янізмах: огненний, благословенний, блаженний, окаянний, священний, мерзенний.

Подвоєння не відбувається:

1. У прикметникових суфіксах -н-, якщо основа закінчується на будь-який інший звук, крім -н: реформа - реформений, дерево - дерев'яний.

3. У прикметникових суфіксах -ан-, -ян-, -ен-, що не вказують на неможливість виконання дії або велику міру, та в суфіксах -ин-, -ін-: шалений, жаданий, довгожданий, насильствений, буквений, потомствений, морквяний, лебединий.

Порівняйте: Нездо'ланий - нездола'нний, неоці'нений - неоціне'нний, неприми'рений - непримире'нний.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
написання –н- і –нн- у прикметниках

# data[].attributes.attachment_link.title
Написання -н- і -нн- у прикметниках

# data[].attributes.attachment_link.description
два однакові приголосні звуки на межі значущих частин слова; - подовжені м'які приголосні звуки, що виникли між голосними у корені. Подвоєння відбувається: 1. При збігові двох однакових приголосних: - на межі префікса і кореня: беззубий, віддячити, оббити, роззява; - на межі кореня і суфікса: докорінний, неписьменний, щоденний, осінній, ранній; 2.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніжана Ніколаєва

# data[].attributes.attachment_link.title
Написання н і нн в прикметниках.

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.title
Написання прикметників з НЕ 

# data[].attributes.attachment_link.description
Розподілити речення в колонки за правилом написання НЕ з прикметниками

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
МедіаСтудія Одеської ЗОШ No92

# data[].attributes.attachment_link.title
6 клас. Тема "Написання НЕ з прикметниками"

# data[].attributes.attachment_link.title
НЕ з прикметниками

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Літвінова

# data[].attributes.attachment_link.title
словотвір прикметників.png

# data[].attributes.attachment_link.title
Творення прикметників

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Янчукова

# data[].attributes.attachment_link.title
Способи творення прикметників

# data[].attributes.attachment_link.title
Способи творення прикметників

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Козачук

# data[].attributes.attachment_link.title
Тверда чи м'яка група прикметників

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розрізняють такі різновиди відмінювання прикметників: відмінювання прикметників твердої та м'якої груп.

До твердої групи належать прикметники, основа яких закінчується твердим приголосним: білий, красивий, кореневий, дивовижний, заможний, пильний, Наталчин, сестрин.

Прикметники твердої групи в називному відмінку однини мають закінчення -ий, -а, -е: новий, нова, нове.

До м'якої групи належать прикметники, основа яких закінчується м'яким приголосним: давній, ранній, мужній, безкраїй, кутній, всесвітній, братній, прийдешній, внутрішній.

Прикметники м'якої групи в називному відмінку однини мають закінчення -ій, -я, -є, а в словах з основою на й - -й, -є: всесвітній, всесвітня, всесвітнє; безкраїй, безкрая, безкрає.

У родовому, давальному і місцевому відмінках однини відмінкові закінчення прикметників м'якої групи всіх трьох родів збігаються з відповідними відмінковими закінченнями прикметників твердої групи: великого - великому, синього - синьому.

У давальному і місцевому відмінках однини прикметники жіночого роду мають закінчення -ій-(-їй-): дружній сім'ї, молодій жінці, у смерековій хаті, на тихій вулиці.

В орудному відмінку однини прикметники жіночого роду з основою на шиплячий мають закінчення -ою: найбільшою частиною, лисячою норою, плакучою вербою.

У місцевому відмінку однини прикметники чоловічого і середнього роду можуть мати паралельні закінчення -ому, -ім: на синьому - на синім, на далекому - на далекім, на гарячому - на гарячім.

У називному відмінку множини прикметники всіх трьох родів твердої і м'якої груп мають закінчення -і, а в словах з основою на й - -ї: Наші мирні ліси і озера прозорі, земляки твої рідні, колгоспні лани, наші тихі орловські замріяні зорі вже давно виглядають тебе із війни.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прикметники твердої і м’якої груп. відмінювання прикметників

# data[].attributes.attachment_link.title
Прикметники твердої і м'якої груп. Відмінювання прикметників

# data[].attributes.attachment_link.description
Розрізняють такі різновиди відмінювання прикметників: відмінювання прикметників твердої та м'якої груп. До твердої групи належать прикметники, основа яких закінчується твердим приголосним: білий, красивий, кореневий, дивовижний, заможний, пильний, Наталчин, сестрин. Прикметники твердої групи в називному відмінку однини мають закінчення -ий, -а, -е : новий, нова, нове.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська для всіх

# data[].attributes.attachment_link.title
Прикметники твердої і м'якої груп. Відмінювання прикметників.

# data[].attributes.attachment_link.title
відмінювання прикметників (2)

# data[].attributes.attachment_link.title
Відмінювання прикметників. Прикметники м’якої, твердої  груп

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тренажер з правопису української мови

# data[].attributes.attachment_link.title
Ступені порівняння якісних прикметників, їх творення. Помилки у вживанні форм ступеня порівняння.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Якісні прикметники виражають ознаку, яка може бути у предмета в більшій або в меншій мірі: холодний - холодніший - найхолодніший, тому їм властиві ступені порівняння: вищий і найвищий.

ступінь порівняння показує, що в одному предметі більше тієї самої якості, ніж в іншому: молодший, сильніший, красивіший, веселіший, кращий, суворіший .

За будовою вищий ступінь має дві форми: просту і складену.

При утворенні вищого ступеня за допомогою суфікса -ш- відбуваються такі фонетичні зміни:

- в основі втрачаються суфікси -к-, -ок-, -ек- перед суфіксом -ш- вищого ступеня: тонкий - тонший, глибокий - глибший, далекий - дальший. Перед суфіксом -іш- суфікси -к-, -ок-, -ек- зберігаються: дзвінкіший, жорстокіший;

- приголосні г, з, ж кінця основи звичайного ступеня разом із суфіксом -ш- змінюються на жч: дорогий - дорожчий, близький - ближчий, важкий - важчий, дорогий - дорожчий, дужий - дужчий, низький - нижчий, тяжкий - тяжчий, але легкий - легший;

Кілька прикметників мають паралельні форми вищого ступеня: тихий - тихший - тихіший, товстий - товщий - товстіший.

Є група прикметників, у яких форми вищого ступеня порівняння утворюються від інших основ: великий - більший, малий - менший, гарний - кращий.

ступінь порівняння виражає найвищу міру ознаки предмета порівняно з такою ж ознакою в інших предметах: найдорожчий, найкращий . Найвищий ступінь порівняння також має дві форми: і .

форма найвищого ступеня утворюється додаванням префікса до прикметника вищого ступеня: . Форма найвищого ступеня порівняння може підсилюватися часткою найвеселіший, найзручніший, найбагатший або . Ці частки пишуться разом із прикметниками: якнайкращий, якнайбільший, щонайдорожчий, щонайзручніший.

форма найвищого ступеня порівняння утворюється додаванням до форм звичайного ступеня слова або : Часто найвищий ступінь прикметників виражається описовим зворотом: найбільш приємний, найменш зручний. дорожчий над усе, веселіший за всіх.

Зверніть увагу! Не мають ступенів порівняння прикметники:

- з суфіксами -ав- (-яв-), -уват-(-юват-): золотавий, русявий, чорнявий, білуватий, синюватий;

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ступені порівняння якісних прикметників

# data[].attributes.attachment_link.title
Ступені порівняння якісних прикметників

# data[].attributes.attachment_link.description
Якісні прикметники виражають ознаку, яка може бути у предмета в більшій або в меншій мірі: холодний - холодніший - найхолодніший, тому їм властиві ступені порівняння: вищий і найвищий . ступінь порівняння показує, що в одному предметі більше тієї самої якості, ніж в іншому: молодший, сильніший, красивіший, веселіший, кращий, суворіший .

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
на всі двісті

# data[].attributes.attachment_link.title
Ступені порівняння: 5 правил для НМТ (і не лише!)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Смородіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Ступені порівняння якісних прикметників

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Літвінова

# data[].attributes.attachment_link.title
Ступені порівняння прикметників.docx

# data[].attributes.attachment_link.title
ступені порівняння прикметників

# data[].attributes.attachment_link.title
Ступеніпорывняння прикметників

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.title
Прикметник ( 6 клас )

# data[].attributes.attachment_link.description
Перевір свої знання з теми

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніжана Ніколаєва

# data[].attributes.attachment_link.title
Перехiд одного прикметникового розряду в iнший. Морфологiчний розбiр прикметника.

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.title
Групи прикметників за значенням

# data[].attributes.attachment_link.description
Поділіть прикметники на групи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Філологічні цікавинки

# data[].attributes.attachment_link.title
Прикметник як частина мови. Групи прикметників за значенням: якісні, відносні, присвійні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Прикметник: розмалює все що завгодно

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Літвінова

# data[].attributes.attachment_link.title
Прикметник.pdf