# data[].attributes.body
Det var en varm og vakker sommerdag. Min bedre halvdel og jeg, vi kalles Otto blant venner, var ute og svevde rundt. Stemningen var god! Kanskje vi kunne møte på noen søte jenter?
Der så vi sannelig en hel gjeng av dem. De svevde ikke rundt, men var fast sammen med bena på bakken. De var knyttet sammen tett i tett. Det stemte godt med ryktet vi hadde hørt om denne Magnum-gjengen, som vi visste de het. Vi kunne formelig se hvordan de var bundet til hverandre med små vibrerende bevegelser.
Nå nærmet vi oss Magnum-gjengen. Åååh! Så flotte og vakre de var. Nå gikk det en kule varmt og vi var helt inntil dem. PUFF! sa det plutselig og mye skjedde på kort tid. Vibreringen mellom jentene tiltok og med dette også avstanden mellom dem. Min bedre halvdel og jeg splittet lag. Smask!! Den ene jenta og jeg fant hverandre. Vi levde lykkelig med mange andre tilsvarende par i den nye saltfamilien Magno.

Mia

# data[].attributes.body
Hei! Mitt navn er Oksygen. Jeg ble født som siamesisk tvilling i 1977. Jeg og broren min hang naturligvis sammen hele tiden. I 1998 var teknologien likevel blitt så bra at de kunne dele oss. Problemet vårt var at ingen av oss ønsket å være alene. Vi måtte med andre ord skape nye relasjoner før vi gikk med på å la oss operere. Tilfeldigvis møtte vi Magnesiumsøstrene. Det var kjærlighet ved første blikk for alle parter. Til tross for at søstrene Magnesium fungerte godt som enkeltstående individer, falt de begge pladask for oss brødrene. Vi lot oss operere og giftet oss på sengeposten. Siden har vi levd lykkelig sammen, alle mann. Vi bor i stort hus og deler for det meste på alt. Men eget soverom, det har vi tross alt. Vi vil selv påstå at vi klarer oss fint som selvstendige par, men at det er godt å ha hverandre i nærheten :)

Benedicte

# data[].attributes.body
Hei, jeg er et oksygenatom. Vi oksygenatomer trives veldig dårlig alene så vi henger alltid flere sammen. Det gjorde vi også denne kvelden. Vi var ute å fly sammen. Men så. Helt plutselig så vi et gitter av noen som lignet på oss. Vi er som sagt glad i å henge sammen, men vi er langt i fra fremmed for å slå oss sammen med noen som ikke er helt som oss. Det som skjedde når vi så den litt rare utgaven av oss selv var at vi dro i den retningen. Når vi kom helt bort til gitteret ble vi sugd inn og i samme øyeblikk lyste det opp et kraftig hvitt lys. Det viste deg at de som var i gitteret var magnesiumatomer. Vi oksygenatomene delte oss fra hverandre og koblet oss inn i gitteret sammen med magnesium. Der delte vi på de elektronene vi hadde. Jeg syns det var fint sammen med Magnesium
Av
Magnus

# data[].attributes.body
Hei!

Jeg er et lite oksygen-atom som heter Oline. Jeg har en kjempe god venninne som også er et oksygenatom. Hun heter Oda. Vi to er sammen hele tiden, og vi sitter tett sammen. En kan nesten si vi to er bundet sammen som to hester i et tospann med bindinger (to elektronparbindinger) mellom oss. Vi liker best å sveve fritt rundt i lufta i stedet for å være nede på bakken. Vi er veldig lette, så det passer fint. Vi har mange venner som ser helt like ut som oss, som også svever fritt rundt i lufta to og to sammen.

En dag skjer det noe spennende og ganske skremmende. Oda og jeg svever akkurat over ei lita plate med magnesium. I magnesiumplata er det mange magnesiumvenner som sitter tett, tett sammen i et gitter. Alle magnesiumvennene er magnesiumatomer. Ja det ser ut som de er legoklosser som er bygget tett sammen i et fint og tett gitter.

Ei jente tenner på ei fyrstikk. Hun stikker fyrstikken borti magnesiumplata, og vipps så tar det fyr. Oda og jeg blir slukt inn i det hele, for vi er helt inntil magnesiumplata akkurat da det tar fyr. Huff, det var så skremmende. Magnesiumplata brenner med en flamme med veldig sterkt lys. Jenta orker nesten ikke å se på flammen, så hun kniper igjen øynene. Alt går utrolig fort og vi blir ordentlig redde.

Samtidig med at det tar fyr i magnesiumplata, skjer det noe rart med oss. Da vi var helt inntil magnesiumplata og flammen, ble Oda som jeg har vært sammen med bestandig revet helt vekk fra meg. Hvert av magnesium-atomene bandt seg til et oksygen-atom. Jeg kom sammen med et magnesiumatom som heter Margrethe. Hun er veldig grei. Vi har blitt godt kjent, og vi to er sammen hele tiden. Vi tøyser og tuller og har det gøy. Vi er også bundet sammen med bindinger. Det er fint nå, men det var veldig skummelt akkurat da det skjedde.

Mange av de andre oksygen-vennene traff også på et magnesium-atom fra det fine gitteret. Oda traff på Maren.

Etter at jeg traff Margrethe fra magnesium-plata, ble vi til et pulver. Nå som vi har blitt til et pulver, hender det at vi beveger og flytter litt på oss oppi den lille haugen med pulver. Margrethe og jeg treffer da stadig på Maren og Oda. Det er artig. Vi kommer borti forskjellige andre også stadig vekk. Det liker vi. Jeg er veldig fornøyd med min nye tilværelse jeg!

KFP

# data[].attributes.body
Kjæresten min og jeg henger alltid sammen overalt. Alle kaller oss for O2, siden vi heter Ottar og Ole. De lurer på hvorfor vi alltid må henge så mye sammen, men det de ikke vet er at vi har et hemmelig bånd som binder oss sammen. Det er en elektronparbinding. Vi svinser alltid rundt, og lette på tå kan vi lure oss inn på de fleste stedene.

Men en dag var vi på fest hos Magne, sammen med mange andre kjærestepar som oss. Magne og kompisene hans er noen skikkelig hardinger. Magne er flammekaster og skulle vise fram triksa sine, men det kom litt ute av kontroll. Flammene blei litt vel store, det kom et kjempestort hvitt lys og vi blei alle helt slått ut.

Da vi våkna opp igjen satt vi fast alle sammen. Alle kompisene til Magne og alle kjæresteparene satt fast i hverandre uten mulighet til å komme unna. Jeg hadde ikke lenger mitt tett bånd med min kjære Ottar, men heldigvis var han ikke langt unna.

Sigrid Heldal

# data[].attributes.body
Hei,

Jeg er et oksygen atom, og jeg er ofte med i forskjellige reaksjoner. Nå skal jeg fortelle om den siste jeg var med i.

Som vanlig hadde jeg funnet meg et annet oksygenatom, og vi satt godt sammen vi to. Sånn som vi ofte gjør, du skjønner at vi mangler to elektroner i det ytterste skallet vårt, og det er så ubehagelig å være alene. Når vi sitter sånn sammen med et annet oksygenatom, kan vi dele på elektronene, og da kan vi farte rundt akkurat som vi vil. Vi er frie som gassmolekyler, og bare vi henger sammen, så kan vi bevege oss fort eller sakte, vi dulter borti andre og har  det gøy.

Det som skjedde i går var at vi plutselig så et så intenst hvitt lys, varmt var det også. I midten av det lyset, var det en klump med magnesium. Vi kjente en sånn utrolig sterk kraft, som trakk oss mot lyset, og svitsj, var vil plutselig midt inne i flammen, jeg mistet taket på de to elektronene jeg delte med kompisen min, og plutselig var vi klint inn i et gitter med Magnesiumatomer og oksygenatomer på alle kanter.

Før kunne jeg jo bevege meg fritt rundt med oksygenkompisen min, men nå føler jeg meg så tung. Nå ligger jeg her ganske så rolig tett i tett med andre Oksygenatomer og Magnesiumatomer. Vi er like mange av hvert. Faktisk er Magnesiumatomene skikkelig greie, den som jeg ligger nærmest, har sagt at jeg kan få ha to av hans elektroner, så lenge jeg holder meg i nærheten.

Selv om jeg likte godt å virre fritt rundt som et oksygenmolekyl, synes jeg det er ganske ok å ligge her som hvitt pulver tett i tett med mange andre atomer som er i akkurat samme situasjon.

Nå lurer jeg på hvor lenge jeg skal være her, og hva den neste reaksjonen jeg skal være med på blir.
/Marte Gunleiksrud

# data[].attributes.body
Av Karianne Eide Longva

Jeg hadde en god venn. Han var helt lik meg og vi var bundet sammen av et vennskapsbånd. Det skulle alltid være oss to, vi er ikke O og O, men O2. Vennskapsbåndet besto av to elektroner fra meg, og to elektroner fra ham. Det er vi som kalte det et vennskapsbånd, andre kaller det elektronparbindinger, og vi hadde to av dem. Sammen opplevde vi så mye spennende, vi var usynlige og fløt rundt i verden og passet vår egen sak.

Så en dag begynte det å brenne rett ved siden av oss. Det var en stor metallklump som brant. Det lyste kraftig og det var akkurat som noen ropte på oss. Vi ble sugd mot den store flammen. Jeg skjønte at dette ikke kom til å gå bra og prøvde å stritte i mot, men det gikk ikke. Varmen rev oss fra hverandre, og jeg mistet min beste venn.

Plutselig var jeg bare O og ikke O2. Jeg trives ikke som O, men heldigvis var det mange andre rundt meg som ville hjelpe meg. De var alle små deler av den store metallbiten eller andre Oer som jeg ikke hadde sett før. De små metallbitene hadde altfor mange elektroner til overs, mens jeg lengtet etter to som skulle gjøre meg hel igjen. Jeg hadde ikke lyst til å binde nytt vennskapsbånd, for meg var det bare en bestevenn her i livet. Men jeg fikk to elektroner av Mg og da fant vi ut at vi godt kunne bo tett inntil hverandre.

Når alt falt til ro så jeg at alle andre hadde gjort det samme. Det bodde en Mg ved siden av en O overalt. Siden alle Mg hadde gitt fra seg to elektroner hadde de en boble over hodet der det sto 2+, og siden alle O hadde fått to elektroner hadde vi en boble der det sto 2-. Til sammen lagde vi et hvitt pulver. Tenk så rart. Jeg startet livet i en usynlig tosomhet med min bestevenn. Så møtte jeg Mg2+ som kom fra en glinsende metallbit og sammen har vi blitt et hvitt pulver. Alt skjedde så fort og jeg kjenner at det har tappet oss alle for mye energi.

# data[].attributes.body
Jeg er et helt vanlig oksygenatom, eller det var jeg ihvertfall før. Nå har jeg nemlig havnet i en helt ny situasjon som jeg ikke kan huske å ha opplavd før. Det må nevnes at jeg har opplevd lignende, det er ikke første gang jeg blir trukket mot andre atomer.
Jeg trivdes meget godt alene da jeg svevde en kveldstur i går. Men plutselig kjente jeg en svak vind og jeg fikk se et menneske med en flamme i hånden. Mennesket hadde også flere atomer av typen magnesium i sin besittelse. Siden jeg ikke velger mine veier fikk jeg skrekkslagen en meget varm opplevelse i de flammene som nå har ført til at jeg henger sammen med nye venner, både oksygenatomer og magnesiumatomer. Varmen i flammen fra menneskets hånd gjorde at vi har bundet oss sammen, og vi trenger helt klart hjelp om våre veier skal skilles igjen. Jeg får venne meg til denne nye tilværelsen nå, magnesium er faktisk ganske hyggelige atomer.
-Kristina Romfo

# data[].attributes.headline
Skriv en kreativ tekst med utgangspunkt i bildet og oppgaven her:

# data[].attributes.subject
Skriv en kreativ tekst med utgangspunkt i bildet og oppgaven her: