# data[].attributes.body
La vida es sueño es tracta d’una de les obres de Calderón de la Barca més reconegudes i estudiades. Això és gràcies a la seva complexitat filosòfica i la seva qualitat dins del gènere dramàtic.

La importància d’aquesta obra radica en com dins d’un entramat simbòlic i dramàtic, l’autor sap plasmar una gran filosofia, i tractar dins de la formalitat de les arts escèniques temes com el sentit de la vida, el poder, la llibertat, el destí del home… Per a l’home barroc va suposar una nova perspectiva platònica de la seva realitat, en tant que es van veure reflexat en el personatge barroc i la seva evolució, qui agafa les regnes del seu destí.

# data[].attributes.body
El concepte de “la vida és un somni” el trobem representat en diferents cultures i literatures al llarg de la història. Al tractar-se d’una obra amb una temàtica de caire filosòfic, trobem influències des de Plató i el seu mite de la caverna fins a la filosofia hindú:

Veiem en aquesta obra rastres de les idees de Plató, Plini i Sant Tomàs adaptades a l’època de Calderó. La primera part de La vida es sueño reflecteix una perspectiva molt cristiana de la vida i l’enteniment d’aquesta, això es veurà influenciat per l’educació religiosa de l’autor, però el desenllaç i la reflexió entorn al lliure albir ens mostren la posició político-religiosa de l’autor, a favor del credo contrarreformista. A mesura que avança la trama, s’arriba a  conceptes i idees inclinades al platonisme. Veiem al llarg del relat una evolució en Segismundo i els seus coneixements, paral·lela a la que explica Plató en el Mite de la Caverna.

També apreciem la clara influència barroca amb temàtiques heredades com la vida com a somni i la tragèdia, visions atormentades i transcendents pròpies de l’època.

D’altra banda, l’experiència onírica que viu el protagonista a palau, ens recorda al conte de Les mil i una nits, on s’explica el relat d’un comerciant narcotitzat i traslladat a palau, on desperta al llit d’un califa i es tractat com a un boig, fins que el califa aclara la situació.

Finalment, l’engany que suposa viure la imatge del somni com a una experiència sensible prové de la filosofia hindú, i la preocupació entorn a temes existencials i queixes entorn a haver nascut són pròpies de la mística persa.

# data[].attributes.body
Aquesta obra correspon al gènere dramàtic, compost per una gran varietat de subgèneres que corresponen a alguns moments o conflictes de la vida de l’ésser humà. Ho expressen a través d’un diàleg en el qual els personatges es guien per una figura construïda per l’autor.

El gènere dramàtic avarca tot tipus de creació literària en el que el dramaturg, nom que rep l’autor, és qui crea i desenvolupa una sèrie d’esdeveniments en un espai i temps definits, on els fet i personatges simbolitzen conflictes propis de l’acció humana.

Aquest gènere està destinat a ser representat. L’origen d’aquest tipus de teatre es remunta a l’Antigua Grècia. Al principi les representacions consistien en una sèrie d’himnes dedicats a Dionís, déu de l’alegria i el vi, però més tard s’afegiran cants i moviments que acabaran formant el gènere literari.

Els primers dramaturgs coneguts seran Sòfocles, Èsquil i Eurípides, qui crearan les bases d’aquest gènere per la prosperitat. Posteriorment, es desenvoluparà encara més a Roma, on trobem a Plaute, Sèneca i Terenci. Durant la primera meitat de l’Edat Mitjana desapareixeran les obres creades a Grècia i en els segles XI i XII es durà a terme una reinvenció del teatre.

Característiques del gènere dramàtic:

- Temes universals que poden tenir lloc en situacions diverses i que formen part de la vida quotidiana de l’ésser humà.

- Absència del narrador. Tot està explicat a partir de les veus dels personatges.

- La base és l’acció, que la proporcionen els personatges en funció del seu caràcter, la situació i l’experiència.

- El diàleg ha d’estar ben construït per poder eliminar la figura del narrador.

- Abans les obres estaven escrites en vers o prosa, avui dia estan escrites en prosa per facilitar la representació.

- Obres compostes per una presentació, nus i desenllaç.

- Ús de monòlegs: el personatge parla en soledat i s’endinsa en la consciència i tot allò que pertorba la tranquil·litat. És una reflexió que es fa davant el públic per a que se sentin part de l’obra i, així, quedin exposats als pensaments i sentiments del personatge.

- Ús del soliloqui: el personatge fa una reflexió a partir del que està passant al seu voltant.

# data[].attributes.body
La Vida es sueño tracte sobre l’oposició i la dualitat entre la llibertat i la predestinació, així com entre la realitat i el somni.

L’interès per aquests temes es justifica pel context de l’obra, en ple barroc. Durant aquesta època va haver-hi un canvi de pensament sobre si la terra era el centre de l’univers realment. A més a més, Calderón escriu l’obra en el moment àlgid del debat entre la civilització i la barbàrie.

També hi havia una lluita religiosa entre la reforma luterana, que estava a favor de la predestinació, i la contrareforma catòlica, que defensava la llibertat. Aquesta lluita es veu reflexada en el monòleg que fa el personatge Segismundo a Rosaura en el primer acte, expressant així, la privatització de la seva llibertat.

# data[].attributes.body
L'autor de La vida es sueño, va vendre l’obra a la companyia de teatre de Cristóbal de Avendaño, i aquesta companyia la va estrenar durant la dècada de 1630. L’obra va ser representada davant la cort del rei Carles II en tres ocasions, demostrant que era una obra de gran èxit. Més endavant va passar fronteres espanyoles, i cap el 1647 es va estrenar a Brussel·les, el 1654 a Amsterdam, i al 1658 a Hamburgo.

Sabem també que el cèlebre intèrpret de l’època Isidoro Maiquez, va participar en múltiples posades en escena als Teatres del Príncipe y de la Cruz, a la ciutat de Madrid durant el segle XVIII. S’han arribat a computar 47 muntatges. Cap el segle XIX també trobem computades una decena de representacions en el Teatro Español i en el Teatro de la Princesa.

A partir del segle XX també trobem muntatges al Teatro Español amb reconeguts actors de l’època, però podríem destacar la representació feta per la Compañía Nacional de Teatro Clásico al 2012. L’any 2016 es va estrenar una adaptació sota el nom de Rosaura, feta per Paula Rodríguez i Sandra Arpa, centrada en el personatge femení principal de l’obra de Calderón, i amb la trama focalitzada en la lluita de la protagonista en contra de l’ordre establert i els límits imposats.

Gràcies a una seqüela, el dramaturg mexicà Guillermo Schmidhuber de la Mora va guanyar el Premi Nacional de Teatre de Mèxic l’any 1980, a més va quedar finalista en el Premi Tirso de Molina. El relat s’anomena “Los herederos de Segismundo” i ens parla de les tres dècades posteriors al final de “La vida es sueño”.

# data[].attributes.body
Calderón de la Barca introdueix i complementa diverses idees i influències de diferents cultures en l'obra, a més de tractar temes polítics i socials (com la llibertat) posats en qüestió en l'època i en l'actualitat:
-La filosofia hindú, tracta el tema del descrèdit de l'experiència sensible, entenent aquesta com una il·lusió a través de la figura del somni.
-Mística persa: molt habitual els discursos lamentant-se per haver nascut.
-La llegenda de Buda (adaptació cristiana: Barlaam i Josafat), educació del príncep o hereu segons una predicció abans del seu naixement o en la infantesa d'aquest).
-Mite de la caverna de Plató (Segismundo tancat sense llibertat ni possibilitat de veure l'exterior).
-Visió barroca (moment en el qual s'emmarca l'obra) de la vida com a somni i tragèdia.
-Tema principal de l'obra: el poder de la llibertat individual i com la pèrdua d'aquesta porta als éssers humans a ser bèsties no civilitzades (tirans), idea que representarà la figura de Segismundo, quan és alliberat per l'exercit, se li deixa total llibertat, per aquest motiu, ja no es comporta com un tirà, perquè ha recuperat el sentit de la llibertat, el qual el fa un home civilitzat (aquesta idea es representa també en la posada en escena amb l'ús de clarobscurs).
*Segons el dramaturg, Francisco Ruiz Ramón, la figura de Basilio, aniria en la línia dels mites de Zeus, Cronos i Urà, figures de governants pares que temen per la pèrdua del poder.

# data[].attributes.body
El tema gira principalment sobre la idea de la privació de llibertat de Segismundo (qui planteja un dels temes principals, el qüestionament del sentit de la vida), mentre aquest es troba en captiveri com a efecte de la por del seu pare, el rei Basilio, de què la predicció de l'horòscop (el fill l'acabaria destronant) es fessin realitat.
L'obra comença amb l'entrada de Rosaura qui pretén demostrar el seu suposat origen noble i així poder retornar amb Astolfo. El rei Basilio fa públic l'origen de Segismundo i la raó del seu captiveri a tota la cort així com l'experiment que portarà a terme deixant-lo lliure, per tal de comprovar el seu comportament.
Rosaura descobreix el joc d'Astolfo i la verdadera identitat del seu pare, Clotaldo.
A raó del comportament tirà que té Segismundo en la cort, el tornaran a tancar, l'exercit i el poble no accepten un altre hereu i el fan lliure, més tard, aquest es posarà al capdavant de l'exercit i l'acabaran proclamant rei.
Finalment, perdonà al seu pare i a Clotaldo, a més farà casar a Rosaura i Astolfo i ell mateix es casà amb Estrella.

# data[].attributes.body
- ROSAURA: (dama), És la coprotagonista de l'obra, juntament amb Segismundo intentarà impedir que Astolfo sigui rei. Acabarà casant-se amb Astolfo. Ocultarà la seva identitat sota l'aparença d'una criada.
- SEGISMUNDO: (príncep), protagonista, és el fill del rei, Basilio de Polònia. Se'l representa com una persona cruel i despiadada, tot i que podem trobar certs aspectes i accions més humanes.
- COTALDO: (vell), és el laci de Segismundo i el pare real de Rosaura.
- ESTRELLA: (infanta), és la futura esposa de Astolfo, però s'acaba casant amb Segismundo i és converteix en la futura reina de Polònia.
- CLARÍN: (graciós), l'escuder de Rosaura. Se'l presenta com astut i espavilat.
- BASILIO: (rei), pare de Segismundo. Es representa com un personatge dèbil i indecís. Patint perquè Segismundo sigui un rei tirà el tanca en una torre, perquè li ho diu un oracle.
- ASTOLFO: (príncep), nebot del rei Basilio i és el duc de Moscòvia. És triat pel rei per heretar el tron, està promès amb Estrella encara que estima a Rosaura.
- Soldats
- Guardes
- Músics.

# data[].attributes.body
L'obra es divideix en una estructura habitual basada en 3 jornades o actes, (Presentació, nus i desenllaç):

1r acte): figuren 8 escenes, consisteix en la contextualització espai-temps i introducció de la història als espectadors, (introducció de la història).
2n acte): constituïda per 19 escenes, apareix el conflicte de l'obra (nus de la història).
3r acte): figuren 14 escenes, es produeix el desenllaç de la història presentada.

# data[].attributes.body
Calderón de la Barca, va néixer a la capital d'Espanya l'any 1600. És un autor dramàtic de l'època del Segle d'or de la literatura espanyola. La seva infantesa està profundament influenciada per la seva estança en l'escola Imperial dels Jesuïtes (1608-1613), a continuació estudia a les universitats de Salamanca i Alcalà (1615).

La pujada al tron de Felip IV, va comportar una sèrie de conseqüències en l'àmbit social i polític al país. Va suposar per a Calderón un ascens creatiu en la seva trajectòria, ja que es va convertir en el dramaturg de cort del rei.

En el seu repertori d'obres, podem trobar obres de comèdia cortesana com pot ser Amor, honor y poder, ser aquesta la seva primera obra de gran èxit estrenada l'any 1623 amb motiu de la visita del Príncipe de Gales, també va escriure comèdies de capa i espasa, com es Casa com dos puertas, drames de celebració oficialista un exemple d'aquest tipus d'obra pot ser El sitio de Brendá. També podem trobar tragèdies com El príncipe.

Entres els anys 1630 i el 1640, es converteix en un clàssic del seu moment. L'obra més important d'aquest moment, i possiblement de tota la seva dramatúrgia, és La vida es sueño. En aquest mateix moment Calderón s'inicia en dirigir representacions teatrals.

Cap al 1640, comença una crisi, la qual marcarà a Calderón, ell participarà en la guerra amb Catalunya, on veurà morir al seu germà José, i poc després al seu germà Diego. En l'any 1642, abandona el servei militar, i és arran d'aquest abandonament s'implica en el món literari tel tot. A més en 1644 es tancaran els teatres públics durant un període de 5 anys, fent que tots els dramaturgs es quedin sense el seu espai.

Pedro Calderón de la Barca va morir a Madrid l'any 1681, deixant grans obres importants, entre elles, podem destacar:
· La dama duende (1636)
· El príncipe constante (1636)
· El alcalde de Zalamea (1651)
· El gran teatro del mundo (1655)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Calderón y su época

Por su dilatado recorrido vital, por la estratégica situación histórica que le tocó vivir y por la variedad de registros de su excepcional obra teatral, Calderón de la Barca sintetiza el magnífico pero también contradictorio siglo XVII, el más complicado de la historia española. Testigo de tres reinados (el de Felipe III, el de Felipe IV y el de Carlos II) vivió la Europa del pacifismo, la Europa de la Guerra de los Treinta Años y la del nuevo orden internacional, simultáneo al lento declinar de la monarquía. Es decir, el Siglo de Oro de las letras y las artes que fue también el siglo de barro y de crisis que habría de definir después Ortega y Gasset como el del aislamiento o tibetanización de España.

Descendiente de una mediana hidalguía de burócratas, Calderón conjugó el vitalismo popular con la matemática depurada y exacta de la clase oficial de la que fue cronista e intérprete y, a su modo, también conciencia crítica. Se educó en ese pensamiento oficial, pasó por la carrera militar y recaló en el estado eclesiástico, aunque su biografía (más discreta, menos volcada a la extroversión íntima de Lope) revela también actitudes nada condescendientes, a veces, con su contexto histórico y vital. Pero sobre todo, revela al humanista tardío y al enciclopédico preilustrado que alcanzó a conocer aún el lejano magisterio de Cervantes, que convivió con Velázquez (convirtiendo muchas veces en teatro lo que éste retrató) y que fue contemporáneo, entre otros, de Góngora, Quevedo, Gracián, Kepler, Monteverdi, Hobbes, Pascal, Descartes, Espinoza, Hobbes y Locke.

Calderón nace en Madrid, el 17 de enero del año 1600. La primera etapa de su vida (hasta 1620), coincide con la última parte del reinado de Felipe III y de la privanza del Duque de Lerma. La muerte prematura de su madre en 1610 y el sentido autoritario de su padre, que dispone férreamente el destino y oficio de sus hijos, y muere en 1615, hacen que Calderón crezca profundamente influido por la complicidad familiar de sus hermanos Diego y José, pero, sobre todo, por su fundamental estancia en el Colegio Imperial de los Jesuitas (1608-1613) y, posteriormente, en las Universidades de Alcalá y de Salamanca, en la que permanece hasta 1615. La lógica, el teatro y la persuasión retórica a él inherente, la escolástica, el agustinismo preexistencialista, la historia profana y canónica, el derecho natural y político fueron el bagaje intelectual con el que se enfrentó a la creación literaria (en la que probó suerte primero como poeta de certámenes y justas) y a la fascinación que debió producirle la comedia nueva de Lope que por entonces triunfaba en los corrales madrileños del Príncipe y de la Cruz.

La llegada al trono de Felipe IV y el ascenso del valido Conde Duque de Olivares en 1621 supone la llegada de una nueva época que persiguió, frente al pacifismo de Lerma, la recuperación de una política agresiva que insiste en la afirmación de España como potencia. Este período de reformismo interior y de deseo de independencia frente a la hegemonía del pensamiento burgués del norte de Europa, que habría de culminar hacia 1640, supone también el del imparable ascenso creativo de Calderón, la definitiva superación de la generación lopista y su consagración en el orden artístico y social. Escribe comedias cortesanas como Amor, honor y poder (su primera obra de éxito, estrenada en 1623 con motivo de la visita a Madrid de Carlos, el Príncipe de Gales); comedias de enredo o de capa y espada como La dama duende o Casa con dos puertas; dramas de celebración oficialista como El sitio de Bredá (que a su vez inmortalizará Velázquez en Las lanzas); tragedias como El príncipe constante; o de personajes de exaltado individualismo como Luis Pérez el Gallego y La devoción de la cruz. Entre 1630 y 1640 Calderón se convierte ya en un clásico de su tiempo. Es la década prodigiosa de El Tuzaní de las Alpujarras, que cuenta la épica sublevación de los moriscos frente al absolutismo militar de Felipe II; la década de las grandes tragedias bíblicas como Los cabellos de Absalón, y del honor como El médico de su honra o El pintor de su deshonra. Es también la década en que el debate entre individuo y poder, honor estamental y virtud personal alcanzan la perfección del canon en El alcalde de Zalamea. La década en la que una gran parábola de la ambición del conocimiento y del amor se ofrece envuelta en El mágico prodigioso en la fantasía de una comedia de santos. La obra cumbre de este período (quizá de toda su dramaturgia) es La vida es sueño excepcional drama sobre la libertad del hombre y los límites impuestos por la ética social o la razón de estado. Al mismo tiempo, durante esta etapa Calderón, de la mano de Olivares, entra en palacio para producir sus primeras obras cortesanas y dirigir las representaciones teatrales. Ya en 1634 el dramaturgo escribe el auto sacramental El nuevo Palacio del Retiro, con seguridad encargo expreso del Valido para rememorar la edificación del emblemático Real Sitio del poder, donde comenzarán a representarse espectáculos de gran alcance escenográfico y coral como El mayor encanto Amor. Tales servicios al rey se verán recompensados en 1636 cuando reciba de Felipe IV el hábito de Caballero de la Orden de Santiago.

A esta década de plenitud creativa, sucede la crisis. El prestigio de la unión de Reinos, Estados y Señoríos que deseó Felipe IV se viene abajo mientras la monarquía hispánica es incapaz de mantener la cohesión interior. Desde 1640 será imparable la rebelión de Cataluña, Portugal, Aragón o Andalucía. En 1643 cesará como Valido el Conde Duque de Olivares. La paz de Westfalia de 1648 marca la independencia de Flandes y un nuevo orden europeo del que España será progresivamente marginada. Calderón participa como coracero en la guerra con Cataluña hasta 1642, ve morir en la misma, en 1645, a su hermano José, prestigioso militar. También morirá su hermano Diego dos años después. Es la época (quizá hacia 1646) en que nacerá su hijo natural Pedro José. Crisis pues exterior e interior que se refleja asimismo en un significativo cambio de su carrera dramática. Y es que las muertes de la reina Isabel de Borbón y del príncipe Baltasar Carlos y la intolerancia de los moralistas imponen en 1644 el cierre de los teatros públicos durante cinco años. El dramaturgo se queda, al menos provisionalmente, sin espacio para el oficio en el que había adquirido fama y prestigio.

Aunque en 1649 se reabren los teatros, Calderón ha sufrido una crisis tanto espiritual como profesional. La resolución de convertirse en secretario del Duque de Alba durante unos años y la de ordenarse sacerdote en 1651 no pueden separarse tanto de su abatimiento personal como de su necesidad de seguir contando con ingresos económicos en su carrera de dramaturgo. En 1650 Felipe IV se casa con Mariana de Austria y en 1652 se logra la paz con Cataluña. Pero el hundimiento español se confirmará con la Paz de los Pirineos de 1659 y con el auge de Inglaterra que, bajo Cromwell, va a minar progresivamente el horizonte de expansión comercial y naval de España. Calderón, que desde 1653 ocupa la Capellanía de la Catedral de los Reyes Nuevos de Toledo, se sabe en otra etapa creativa, más concentrada, abstracta y oficialista. Sigue fiel a dos espacios escenográficos y políticos: la celebración regia en el Palacio del Buen Retiro y la fiesta teológica del Corpus en los autos sacramentales, adentrándose así en la última y dilatada etapa de su producción dramática, para la que va a contar con medios excepcionales que hoy podrían calificarse de verdadera vanguardia teatral.

Calderón compone, ya entre 1630 y 1640 los primeros y espléndidos autos sacramentales, de raíz más ética que cristiana como El gran teatro del mundo o La cena del rey Baltasar. A partir de la crisis de 1648 y, sobre todo, tras su regreso, después de su estancia en Toledo, a Madrid en 1663 donde viviría en la calle Platerías hasta su muerte, Calderón detentará en exclusiva la escritura de estas piezas de teatro sacro en la que con el enorme aparato escenográfico de los carros se escenifica de manera grandiosa pero didáctica los misterios de la fe y la proclamación del dogma de la Eucaristía. El Rey, la nobleza civil y eclesiástica contemplan estos dramas, punto culminante de una dramaturgia en la que convergen la suma de todas las artes, desde la música hasta la brillante disposición visual de tramoyas y apariencias. Los personajes alegóricos pueblan el tablado en representaciones que si por un lado reflejan el pensamiento ortodoxo del momento frente a la herejía, por otra documentan que Calderón fue también víctima de la intolerancia del momento, pues al intentar representar en el auto Las pruebas del segundo Adán la absurda imposición de las leyes de limpieza de sangre a la figura de Cristo, fue objeto, incluso del acoso del Santo Oficio.

Pero el Corpus era también fiesta y regocijo popular: la solemne procesión de la Custodia y de los carros en los que habrían de representarse los autos se acompañaba de bailes bulliciosos y hasta exóticos, como las danzas de negrillos y de gitanos, a la par que la multitud de visitantes que abarrota Madrid disfruta de la Tarasquilla, un dragón de cartón piedra en el que se rememora el demonio del Leviatán vencido por Cristo. La procesión culmina en la Plaza Mayor, escenario habitual de fiestas, corridas de toros y juegos de cañas en las que se entretenían la nobleza y el pueblo llano. El propio Calderón escribirá muchas piezas breves, entremeses y mojigangas, que suponen un aspecto carnavalesco e irreverente frente a la seriedad teológica de los autos.

Al mismo tiempo Calderón es el autor que con más asiduidad escribirá espectaculares obras, casi siempre basadas en fábulas mitológicas, para el Palacio del Buen Retiro, tanto en diversas estancias reales como en sus jardines y estanque. A partir de 1640, además, se construye un gran Coliseo. Allí la música y el canto, las primeras zarzuelas y óperas del teatro español se ponen en escena con toda la magnificencia vanguardista aportada por escenógrafos italianos como Cosme Lotti y Baccio del Bianco. Son obras como La púrpura de la rosa, La fiera, el rayo y la piedra o Las fortunas de Andrómeda y Perseo, que Calderón continuará escribiendo y vigilando en sus ensayos incluso tras la muerte de Felipe IV en 1665 y la llegada al trono de Carlos II. Con motivo del Carnaval de 1680 Calderón aún compondrá la espléndida comedia Hado y divisa de Leónido y Marfisa.

En mayo de 1681, cuando está acabando de componer los autos destinados al Corpus de ese año, Calderón muere. Es enterrado con todos los honores, y su cadáver, revestido de sus ornamentos sacerdotales y del hábito de la Orden de Santiago, es llevado, de acuerdo con las propias palabras de su testamento, "descubierto, por si mereciese satisfacer en parte las públicas vanidades de mi mal gastada vida".

Dramaturgo trágico a la altura de Sófocles o Eurípides en la angustiada perplejidad de los individuos que retrata y a la de Shakespeare en las grietas de humana debilidad que supo mostrar del poder, Calderón representa la cumbre de las artes escénicas de un periodo irrepetible. Su estatua, erigida en 1881 en la Plaza de Santa Ana de Madrid, se levanta frente al Teatro Español, emplazamiento del antiguo Corral del Príncipe. Desde ella, en el cuarto centenario de su nacimiento, reclama la memoria de un tiempo y de una obra que nació bajo el signo de la crisis de la modernidad y que aún mantiene la emocionante y vigorosa contemporaneidad de un clásico.

# data[].attributes.attachment_link.title
Calderón y su época. Biografía de Pedro Calderón de la Barca - Calderón de la Barca

# data[].attributes.attachment_link.description
Por su dilatado recorrido vital, por la estratégica situación histórica que le tocó vivir y por la variedad de registros de su excepcional obra teatral, Calderón de la Barca sintetiza el magnífico pero también contradictorio siglo XVII, el más complicado de la historia española.