# data[].attributes.body
Viziunea lumii ca închisoare a omului căzut în timp are origine orfică. Baudelaire îi adaugă însă o nuanță modernă, constînd în criza morală a omului, care parcurge cele trei spații metafizice din opera lui Dante, Infernul, Purgatoriul și Paradisul, în ordine inversă. Această răsturnare de valori nu poate fi înțeleasă decît prin ideea de modernitate, definită în eseul Pictorul vieții moderne ca preeminență  a temporalului asupra eternului, a artificialului asupra naturalului, ceea ce face ca sursa artei să fie “tranzitoriul, trecătorul, contingentul, jumătatea artei a cărei cealaltă jumătate este eternul și imuabilul”. Așadar,  aceasta este în viziunea poetului Florilor Răului dualitatea artei moderne.

Traseul căderii este, pentru omul modern, timpul, care reprezintă Răul, dezvăluindu-se ca drum ireversibil spre moarte. Dacă creștinul trăia timpul luptînd împotriva ispitelor Răului, încît moartea înseamnă doar pragul mîntuirii/ trecerii în eternitate, omul modern se lasă în voia ispitelor, asumîndu-și timpul ca și condiție a libertății și originalității sale față de restul Creației, reprezentat de natură. Poet citadin, Baudelaire nu iubește natura, chiar o detestă pentru existența ei monotonă, plictisitoare, apreciind-o doar în măsura în care elementele ei sunt simboluri ce trebuie descifrate sau – cum spune Jean Pommier – “o carte care se interpretează ca Biblia”. Baudelaire chiar a propus, în grupul său de dandy, ca denumirea noului curent artistic să fie supranaturalism, cultivînd – scrie François Porché – “spiritul de revoltă, ceea ce numim pedant nonconformism, violența  de limbaj, blestemul gustul păcatului, al erotismului”. Frumosul din artă nu mai are ca model natura, ci și natura este frumoasă dacă seamănă cu un tablou/ lucru făcut de mîna omului. Orginalitatea estetică rezultă tocmai din “pecetea pe care timpul o pune pe senzațiile noastre “. Estetica baudelaireană devine, prin urmare, o estetică a timpului, chiar – ca să folosesc sintagma din titlul cărții lui Karl Rosenkranz – o “estetică a urîtului”, a Răului experimentat voluntar, prin potențarea simțurilor. Întrebuințînd cuvîntul simbol, de la care descendenții săi vor deriva termenul simbolism, pentru a denumi primul curent artistic al modernității,  poezia exprimă și transcende, totodată, timpul în eternitate. Baudelaire însuși spune că poezia “extrage veșnicul din tranzitoriu”.

# data[].attributes.body
Florile Răului, carte la care Charles Baudelaire a lucrat întreaga viață, înseamnă în evoluția poeziei franceze și universale totodată, un moment de răscruce, fiind comparată de unii critici și istorici literari cu Divina Comedie a lui Dante. Comparația este justificată nu numai de perfecțiunea monumentală a construcției, ci mai ales de viziunea poetică a lumii, în care dogma religiei catolice este filtrată prin experiența personală a autorilor, scandalizîndu-şi contemporanii si influențînd profund creația următoarelor generații. Baudelaire însuși se raporta la capodopera poetului florentin, atunci cînd și-a intitulat inițial cartea Limbes (Limburi), în căutarea – scrie Albert Thibaudet – “unui loc intermediar, particular, original, unde să locuiască între Dumnezeu și diavol”, reprezentînd “a patra călătorie după cele trei călătorii dantești prin Infern, Purgatoriu și Paradis”. Publicarea ei în 1857, cu titlul Florile Răului, i-a atras condamnarea într-un proces pentru imoralitate și, nu în utimul rînd, satanism. În realitate, Baudelaire este un catolic a cărui credință a  trecut prin sfîșierea interioară între Bine și Rău, devenind un gnostic modern, așa cum el însuși mărturisește într-o însemnare din jurnalul Mon coeur mis à nu: “Există în fiecare om, în orice clipă, două postulări simultane, una către Dumnezeu, cealaltă către Satana. Invocarea lui Dumnezeu, sau spiritualitatea, e dorința de a urca o treaptă mai sus; invocarea Satanei, sau animalitatea, e bucuria de a coborî”

# data[].attributes.body
Vii din înalte ceruri sau ieşi din adâncime,
O,Frumuseţe?Reaua şi buna ta privire
Împrăştie de-a valma şi fericiri şi crime,
De aceea tu cu vinul te potriveşti la fire.

În ochii tăi stau zorii cu serile-mpreună;
Sărutul tău e-o vrajă şi-o amforă ţi-i gura;
Şi când reverşi miresme de-amurguri cu furtună
Se face laş eroul,vitează stârpitura.

Răsari din hăul negru?Cobori din lumi stelare?
Destinul ca un câine de poala ta se ţine;
Şi bucurii şi chinuri tu semeni la-ntâmplare;
Stăpână eşti şi nimeni nu e stăpân pe tine;

Calci peste morţi de care îţi râzi cu mult dispreţ;
Ai juvaieruri multe şi Groaza dintre toate
Nu-i cel mai slut,şi-Omorul e un breloc de preţ
Pe pântecul tău săltând cu voluptate.

Orbitul flutur zboară spre tine,lumânare,
Slăvindu-te drept torţă când a început să ardă.
Acel ce-şi strânge lacom iubita-n braţe pare
Un muribund ce-n taină mormântul şi-l dezmiardă.

Că vii din iad sau luneci din cer, ce-mi pasă mie,
O,Frumuseţe! monstru naiv şi fioros!
Când ochii tăi,surâsul,piciorul tău mă-mbie
Spre-un infinit de-a pururi drag şi misterios?

Sirenă rea sau înger,drăcească sau divină,
Ce-mi pasă când tu - zână cu ochi de catifea,
Mireasmă,ritm,lucire,o!singura-mi regină!-
Faci lumea nu prea slută şi clipa nu prea grea?

# data[].attributes.body
În 1862, Baudelaire a început să aibă coșmaruri și temeri, iar sănătatea i s-a șubrezit brusc. A plecat la Bruxelles să țină o serie de conferințe, dar a avut câteva atacuri cerebrale care s-au finalizat printr-o paralizie parțială. În iulie 1866, mama sa îl aduce în Paris și îl internează în diverse sanatorii pentru tratament.

Pe 31 august 1867, la 46 de ani, după o lungă agonie, Charles Baudelaire a murit la Paris. Chiar dacă doctorii nu au declarat-o, moartea sa a fost provocată de sifilis.

# data[].attributes.body
Auguste Poulet-Malassis publică prima ediție din Les Fleurs du mal și veghea apariția cărții. În luna august, are loc procesul "Florilor răului" cu un rechizitoriu susținut de același procuror care în anul precedent se ocupase de "Madame Bovary". Poetul și editorii sunt condamnați, iar șase dintre poeme care descriau dragostea lesbiană sau vampiri au fost excluse din cadrul volumului. Interdicția a fost ridicată în Franța abia în 1949.

În 1861, Baudelaire a adăugat 36 de poeme noi la această colecție. Florile răului i-au adus lui Baudelaire un oarecare grad de popularitate; scriitori ca Gustave Flaubert și Victor Hugo i-au lăudat poemele. Flaubert i-a scris lui Baudelaire "Ați găsit o cale de a injecta o nouă viață Romantismului, sunteți diferit de toți, și aceasta e cea mai mare calitate". Spre deosebire însă de poeții romantici, Baudelaire se inspira din viața citadină a Parisului. El argumenta că arta trebuie să creeze frumusețe chiar și din cele mai josnice și non-poetice situații. Florile răului l-au transformat pe Baudelaire într-un poet blestemat. Conține poezii precum Pisica, Vinul asasinului, Călugărul nevrednic, Albatrosul.

# data[].attributes.body
Cea mai cunoscută lucrare a sa, opera sa de căpătâi, o carte de poezie lirică intitulată Les Fleurs du mal (Florile Răului), exprimă natura schimbătoare a frumuseții în Parisul care se industrializa rapid la mijlocul secolului al XIX-lea. Stilul său extrem de original de poezie în proză a influențat o întreagă generație de poeți, printre care Paul Verlaine, Arthur Rimbaud și Stéphane Mallarmé, printre mulți alții. I se atribuie faptul că a inventat termenul de modernitate pentru a desemna experiența trecătoare și efemeră a vieții într-o metropolă urbană și responsabilitatea expresiei artistice de a surprinde acea experiență.

# data[].attributes.body
Pentru a-și suplimenta venitul Baudelaire scrie critică de artă, eseuri, și cronici pentru diverse jurnale. În 1846 și 1847 îi apăreau în reviste două povești: Le Jeune enchanteur, o poveste de dragoste și La Fanfarlo, o nuvela autobiografică. Drame scrise între 1843-1854, precum La Fin de Don Juan, au rămas doar la faza de proiect, tot așa ca multe schițe de proză. Primele versuri îi apar în reviste la jumătatea deceniului '40. Criticile pictorilor contemporani francezi Eugene Delacroix și Gustave Courbet l-au ajutat să se impună drept critic cu idiosincrazii, dar care știe să facă diferența între arta adevărată și kitsch.

Pe de altă parte consumul de hașiș, opium și alcool, precum și întreținerea lui Jeanne Duval, permanenta nevoie de bani au întărit din nou predispoziția la depresie.

# data[].attributes.body
Se îndrăgostește de actrița Jeanne Duval, o tânără mulatră (jeune mulâtresse), a cărei frumusețe exotică va inspira poemele din secțiunea Venus cea neagră a volumului Florile răului. Până în 1844, cheltuise aproximativ jumătate din moștenire. Primele datorii importante sunt originea viitoarelor sale dificultăți financiare. Consiliul de familie îi impune un notar drept consilier judiciar, care va avea în grijă averea lui Baudelaire și îi va plăti o mică rentă pentru tot restul vieții. Ceea ce probabil în 1845 a contribuit la o tentativă de sinucidere.

# data[].attributes.body
La întoarcere, după mai bine de opt luni, ajungând la majorat (1842) va cere partea de moștenire după tată, o avere considerabilă (cca. 75.000 de franci) care-i va permite să ducă o viață de dandy parizian. Începe să iubească hainele și își petrece zilele în galeriile de artă și cafenelele din Orașul luminilor. Începe să folosească drogurile, în special hașiș și opium.

# data[].attributes.body
Simbolismul a fost o mișcare artistică și literară de la sfârșitul secolului al XIX-lea, care se opunea romantismului, naturalismului și parnasianismului și potrivit căreia valoarea fiecărui obiect și fenomen din lumea înconjurătoare poate fi exprimată și descifrată cu ajutorul simbolurilor. Tot prin simbolism se înțelege și modul de exprimare, de manifestare, propriu acestui curent.

# data[].attributes.body
Charles-Pierre Baudelaire a fost un poet francez care a produs, de asemenea, lucrări notabile ca eseist, critic de artă Poeziile sale prezintă măiestrie în folosirea rimei și a ritmului, și conțin un exotism moștenit de la romantici, dar se bazează pe observații ale vieții reale.

# data[].attributes.body
Are ca scop cultivarea celor 3 S: simbolul, sinestezia, sugestia. Prin simbol cuvintele capătă altă semnificație. Sugestia este constituită din stări sufletești nedefinite. O altă trăsătură specifică este muzicalitatea versurilor și a ideilor. Aceasta este dată de repetarea unui cuvânt, a unei sintagme sau a unui vers . Simbolismul se diferențiază de celelalte mișcări literare prin cultivarea versului liber și a corespondenței între senzații diferite: auditive, vizuale, olfactive, motorii.

# data[].attributes.body
La îndemnul mamei sale și, mai ales al tatălui vitreg, care între timp a devenit general, acceptă în iunie 1841 o călătorie cu vaporul care îl duce în India și care ar trebui să-i aducă la alte gânduri. El a mers însă numai până în insulele Mauritius și Réunion în Oceanul Indian, unde a petrecut câteva săptămâni și fiind influențat de natura tropicală, care îi va fi inspirație pentru poezii. Poetul român Mircea Dinescu a scris în cartea sa din 1990+1992, „Pamflete vesele și triste” că tatăl adoptiv al lui Charles în vremea pașoptismului secolului xix a fost detașat în capitala otomană, lăsându-și fiul desconsiderat și poet în capitala Franței, bonjuriștii având de a face cu tatăl însă nu și cu fiul...

# data[].attributes.body
Charles Baudelaire a fost singurul copil din a doua căsătorie a unui înstărit, iubitor de artă și literatură, fost funcționar public Joseph-François Baudelaire (1759-1827) și soția sa cu 34 ani mai tânără, Caroline Archimbaut-Dufay (1793 - 1871), născută în Londra din mamă englezoaică.

La vârsta de șase ani rămâne orfan prin moartea tatălui în vârstă de aproape 68 de ani. În plus traumatizat de recăsătorirea rapidă a mamei (1828) cu ofițerul autoritar și ambițios Jacques Aupick precum și prin mutarea din Paris la Lyon (1832) și din nou la Paris (1836), devine un băiat dificil, simțindu-se neiubit și fără rădăcini, de multe ori depresiv. Între (1832-1835) învață în Lyon, în garnizoana în care colonelul Aupick l-a trimis iar între (1836 - 1840) la Paris.