# data[].attributes.body
Grieķu kultūra sāka veidoties Krētas-Mikēnas laikmetā, tomēr īstais izveidošanās laiks bija arhaiskais laiks, kurā tika izveidota ātri apgūstama rakstība. Šajā laikā tika likti pamati grieķu dzejai un prozai, kā arī dzima grieķu teātris, radās filozofija un citas zinātnes, noformējās reliģijas sistēma, attīstījās arhitektūra, pilsētceltniecība, telniecība, glezniecība. Kultūras aktivitātes nebija visā Grieķijā vienādas, piemēram, bija pilsētas, kuras neiekrita ''tumšajā gadsimtā'', kas visdrīzāk bija pateicoties Austrumu kultūras ietekmei.
Grieķu Dievi.
Polisas bija gan politiskas, gan reliģiskas kopienas, kurai katrai bija savs dievs jeb aizgādnis, kuram tika rīkotie pasākumi un celti tempļi. Reliģijai bija ļoti liela nozīme grieķu dzīvēs, tādēļ grieķi tiem upurējās un rīkoja pasākumus. Grieķiem bija divi veidi reliģijas- pirmsolimpiskā, pēcolimpiskā. Mītos sastopamos dievus pēc cilvēku sabiedrības parauga sakārtoja grieķu dzejnieki, piemēram, Homērs, Hēsiods.Viņi izdomāja, ka augstākais dievs ir Zevs, kurš dzīvoja augstākajā Grieķijas kalnā-Olimpā. Dieviem piemīt cilvēku īpašības, bet viņi bija nemirstīgi un daiļi. Olimpu dievus iedalīja dažādās svēras, kurai bija kāds galvenais dievs. Populārākie dievi bija Hēra, Zevs, Aīds, Poseidons, Apollons, Atēna,protams, bija daudz citu dievu.7. gs. p.m.ē. Grieķija pieņēma Dionīsa kulti. Dinoīss zemes auglības, augu valsts, vīnkopības dievs. Dionīsam tika rīkoti vairāki svētki, et vieni no svarīgākajiem bija dionīsiji, kurus svinēja pavasarī. Svētkos vilka maskas un gāja gājienos. Pateicoties šiem svētkiem radās grieķu teātris. Grieķu reliģija bija vienkārša un saprotama, jo tajā nebija nekādu dogmu vai Svēto rakstu. Olimpa dievu kults bija obligāts visiem pilsoņiem.Atšķirībā no Seno Austrumu reliģijām, grieķi tik ļoti nezemojās dievu priekšā, tiem nebija tik varenu priesteru , tempļiem nepiederēja milzīgi īpašumi. Grieķijā bija svētnīcas, kuras godināja visi grieķi, piemēram, Apollona templis Delfos.
Svētki.
Valsts nozīmes kulti bija saistīti ar svētkiem, kas ilga vairākas dienas. Svētku laiks bija visu grieķu miera brīdis, kad visi juta kopību. Vēsturiski nozīmīgākie svētki bija olimpiskās spēles, kuri tika organizēti par godu Zevam. 394. g. m.ē. tās aizliedza Romas lielvalsts kristīgais valdnieks, jo uzskatīja par pagāniskām. 896. g. tās atjaunoja, un tās sāka taisīt ik pa 4 gadiem. Tieši raksti par olimpiskajām spēlēm ir viena no pirmajām liecībām Grieķijā.
Zinātne.
Tieši par filozofijas zinātnes izveidot''ajiem uzskata sengrieķus, kas radās no vēlmes izprast apkārtējo pasauli. Grieķi radīja filozofiju, jo viņus neapmierināja mītiskais skaidrojums par Zemes rašanos, jo uzskatīja, ka viss radies no pirmvielām. Viņi centās pasaules rašanos izskaidrot ar novērpjumiem dabā, tādēļ šos filozofus iesauca par natūrfilozofiem. Patecoties šiem filozofiem, cilvēki sāka ticēt savam prātam.Par grieķu filozofijas un zinātnes pamatlicēju tiek uzskatīts Taless no Milētas.Grieķiem bija sasniegumi arī matemātikā, ģeometrijā, astronomijā un kosmoloģijā.Zemi grieķi uzskatīja gan par plakanu disku, gan kā cilindru.Taless bija pirmais, kurš debess spīdekļus neuzskatīja par dieviem, bet par dabiskiem materiāliem ķermeņiem.Arhaiskajā laikmetā grieķi sāka rakstīt vēsturi no tādiem avotiem kā: episka rakstura sacerējumi, annāļu  tipa pieraksti, amatpersonu un olimpisko spēļu uzvarētāju saraksti, likumi, līgumi, u.c. Hellēnisma laikmetā Ptolemajs I nodibināja pirmo zinātniskās pētniecības centru pasaulē – muzejonu ar lielāko bibliotēku senajā pasaulē
Filozofija.
Klasiskajā laikā radās jauni virzieni un skola. Cilvēki sāka izpētīt arī paši sevi. 5. gs. p.m.ē. radās mācība par atomiem. 5. gs. p.m.ē. radās sofistika – filozofijas virziens Grieķijā, kā arī māka asprātīgi vadīt diskusijas. Sofisti bija ceļojoši skolotāji, kas par samaksu mācīja retoriku – runas sastādīšanu, diskutēšanas mākslu, kā arī dažādas zinības, īpaši politikā. Sofisti pārzināja gan filozofiju, gan medicīnu, gan mūziku, gan literatūru.Tikpat svarīga bija arī daiļrunas māksla – retorika – oratora māksla.Sokrats bija ētikas zinātnes pamatlicējs. Platons bija pirmais, kas nodibināja filozofu skolu Atēnās – varoņa Akadēma birzī ārpus pilsētas. No šī vārda mūsdienās radies vārds ''akadēmija''. Hellēnisma laikmetā parādījās jauni mākslas virzieni un uzskati. Cilvēks sāka sevi arvien vairāk izjust kā indivīdu nevis kopienas locekli. Filozofijā radās jauni virzieni: stoicismsun epikūrisms.
Arhitektūra.
Arhaiskajā laikmetā grieķu arhitektūras galvenā celtne bija templis, kuru novietoja pilsētasvidū, jo tas izrādja skaistumu un varenību. Šajā laikmetā izveidojās grieķu tempļu veids – četrstūra akmens celtne ar divslīpju jumtu, ko ieskāva kolonnu rinda. Šajā laikmetā bija 2 veidu kollonas- doriskās un joniskās.Vēlāk klasiskajā laikmetā 5 gs. beigās p.m.ē. parādījās trešais kolonnu veids – korintiskais orderis. Tam bija grezns kapitels ar sarežģītu augu dekoru Tempļos atradās dievu statujas, un tempļu frīzes un frontus rotāja dziļiem reljefiem un pat izkrāsoja. Klasiskajā laikmetā arhitektūra bija populāra visā Grieķijā. Galvenais sabiedriskais celtņu veids joprojām bija templis, bet paralēli tam pieauga laicīgo celtņu būve.Atēnu Akropolē tika radīts arhitektūras ansamblis, ko veidoja daudzi arhitekti. 4. gs. p.m.ē. pilnveidojās laicīgā arhitektūra. Izplatītas bija stojas – kolonāde ar slēgtu aizmugurējo sienu un pārjumi. Tāpat attīstījās teātru celtniecība. Katrā pilsēta atradās vismaz viens teātris. Hellēnisma laikmetā radās jaunas būves, piemēram, valdnieku un privātpersonu pilis, kapenes jeb mauzolei, viecnīcas, u.t.t.
Telniecība.
. gs. p.m.ē. attīstījās grieķu tēlniecība, jo radās vajadzība veidot dievu tēlus. Sabiedriskās vietās mēdza uzstādīt sportisku, jaunu vīriešu kailfigūras pilnā augumā. Šīs figūras sauca par kūriem jeb Apolloniem. Sākotnēji figūras bija stingri simetriskas-frontālas, kā arī sejas rotāja vienāds smaids.6. gs. p.m.ē. parādījās jaunu sieviešu figūras – koras. 7. – 6. gs. p.m.ē. tēlniecībā sāka izmantot akmeni, marmoru, bronzu. Statujas arī krāsoja. Klasiskajā periodā telniecība uzplauka, jo tempļos sāka veidot dievu tēlus un tempļu frīzes. Tagad tēli tika veidoti izteiksmīgi gan darbībā, gan miera stāvoklī.Feidijs – slavenākais dievu tēlnieks.4. gs. p.m.ē. māksliniekus interesēja cilvēka jūtas un pārdzīvojumi.Klasiskajā periodā radās arī interese par cilvēka individualitāti, radās portreti. Hellēnisma laikmetā darināja valdnieku tēlus, kā arī telniecībā bija raksturīga monumentalitāte.Hellēnisma laikmets izceļas arī ar to, ka tēlnieki veidoja vienkāršās tautas pārstāvju figūras
Glezniecība.
Arhaiskajā laikmetā pastāvēja sienu gleznojumi- freskas.6. gs. p.m.ē. sākumā radās melnfigūru vāzes, kas dominēja līdz pat gadsimta beigām.6. gs. pēdējā trešdaļā p.m.ē. Atēnās parādījās sarkanfigūru vāzes: figūras atstāja māla krāsā, bet pārējo noklāja ar melnu laku. Klasiskajā periodā Apollodars radīja dažādu toņu nokrāsas. Pamazām parādījās gan perspektīvs, gan gaismēnas.4. gs. p.m.ē. parādījās gleznojumi uz koka dēlīšiem ar vaska krāsām.
Literatūra.
Grieķu literatūra aizsākās ar eposiem – dziesminieku skandētu lielformas dzeju, kurā darbojās varoņi un Olimpa dievi. 7.– 6. gs. p.m.ē. bija attīstījusies lirika.Sapfo ieviesa dzejā jaunu tēmu – sievietes jūtas.Arhaiskajā laikmetā radās arī dramaturģija un teātris. Dzejnieks Tespīds tiek uzskatīts par traģēdijas dibinātāju.Arhaiskā laikmeta beigās dzima grieķu proza, kas radās no mutiskiem stāstiem par ceļojumiem.  Klasiskajā laikmetā nozīmīga dramaturģija.Traģēdijās pārsvarā tika attēloti mitoloģiski sižeti, bet bija arī vēsturiskas tēmas. Komēdijās tēloja sadzīves ainas, bieži izsmēja cilvēku netikumus. 3. gs. p.m.ē. radās dzeja, ko sauca par idillēm. Tajās tika apdzejota mierīga lauku dzīve, mīlestība un draudzība.Klasiskajā laikmetā attīstījās proza: vēsturnieku, filozofu, oratoru sacerējumi.
Teātris.
Klasiskajā laikmetā pilnībā izveidojās grieķu teātris. Teātra izrādes vienlaikus bija sacensības par labāko traģēdiju un komēdiju.

# data[].attributes.body
Romiešu kultūra tika balstīta uz seno itāliku kultūru, tomēr vēlak par paraugu izvēlējas grieķus, un no viņiem iesmēlās idejas par literatūru, filozofiju, mākslu.
Etruski.
Romiešu civilizācijas tapšanā , kultūras veidošanā nozīme bija erusku civilizācijai, kuriem bija ausgta pilsētas kultūra. Nedaudz varēja just grieķu ietekmi, bet etrusku mākslai bija cits saturs un citi priekšstati. Etruski cēla kolonnu tempļus, bet tām bija dziļas priekšhalles , un bieži nevarēja sastapt aizmugure kolonnas vai nebija sānu malas. Viņi veidoja pazemes kapenes, kurās izmantoja arku vai velvju konstukcijas. Tempļos bija manāmi zīmējumi un sienām ar sadzīves, kulta un aizkapa dzīves ainavām. Sākumā zīmējumos bija manāmi svētki, dzīvesprieks, daba, muzikanti, bet 4.gs. beigās p.m.ē. sāka parādīties skumjāki zīmējumi, kuri radās ,par cik erutsku varenība lēnām pazuda.Etrusku tēlnieki figūras veidoja no māla, ko pēc tam apdedzināja krāsnī, kā arī no bronzas un akmens.Tie attēloja ne tikai jaunekļus un spēcīgus vīrus, bet arī vecus cilvēkus, bērnus u.c. Etruskiem raksturīgs darinājums ir sarkofāgs, uz kura attēlotas skulptūras. Skulptūras tika darinātas īpatnēji: ķermeņa augšdaļa bija izveidota pilnīgi, bet sākot no vidukļa neizteikts. Sejās, kā arī lielajās, slīpajās acīs redzams smaids.
Arhitektūra un inženiertehniskās būves
Romā pirmās monumentālās būves tika radītas estrusku laikā,peimēram, Lielais pazemes notekkanāls, Lielais cirks.  Šis arī ir iemesls , kāpēs Romas arhitektūra aizguva estrusku arhitektūru. Viņi no estruskiem aizguva arku konstrukciju, velvju konstrukciju un tempļu būves pincipu. Par cik Romā bija garsi, romieši lielākoties vūveja ceļus, tiltus, nocietinājumus, akveduktus. Šajās būvēs principā nebija nekādu dekoratīvo elementu, un tām raksturīga bija vienkāršība. Apijs Klaudijs sāka veidot bruģētu ceļu tīklu un Romas ūdenvada sistēmu. Pēc puniešu kara Roma vēlējās sevi reprezentēt un demonstrēt savu bagātību un varenību, tādēļ sāka būvet vairāk celtņu.Nonākot saskarē ar hellēniskās pasaules kultūru, romiešu attieksme pret mākslu mainījās, un mākslai tika pievērsta lielāka uzmanība.
179. g. p.m.ē. pāri Tibrai tika uzcelts pirmais akmens tilts, bazilikas, kulta celtnes, cirka ēkas.
2. gs. p.m.ē. romieši atklāja jaunu betonveidīgu celtniecības materiālu.
146. g. p.m.ē. Romā pirmo reizi kā celtniecības materiālu izmantoja marmoru.
Tēlotājmāksla.
Galvenie tēlniecības veidi bija portrets un vēsturiskais reljefs.Romieši atveidoja konkrētus cilvēkus, kuri bija slaveni.Portretu mākslas attīstību veicināja arī romiešu tradīcija mirušajiem noņemt pēcnāves maskas.Vēsturiskajam reljefam bija slavinoša un propagandiska nozīme, kā arī tajos attēloja romiešu karu svarīgākos brīžus.
Romiešu literatūras sākumi.
Romiešu daiļliteratūra veidojās saistībā ar grieķu literatūru. Pirmie Romas rakstnieki bija no Dienviditālijas kolonijām ieradušies grieķi un grieķu izglītību ieguvuši itāliki. Romieši pielāgoja latīņu valodu.
Par romiešu daiļliteratūras pamatlicēju uzskata Līviju Andronīku (apm. 284. – 204. g. p.m.ē.). Viņš pārtulkoja latīņu valodā ''Odiseju''. Viens no svarīgākajiem notikumiem bija, ka sarīkoja pirmo teātra izrādi Romā.
Vēlāk parādījās itāliku dzejnieku darbi, kuros bija attēlota Romas vēsture. Populāras Romā bija Plauta komēdijas. Viņš kļuva par aktieri, bet nāca no nabadzīgas ģimenes.
Romā radās jauna literatūras forma – satīrs. Viens no slavenākajiem romu satīra autoriem, kurš savos dzejoļos atspoguļoja romiešu sadzīvi bija Gajs Lucīlijs.
Pirmo prozas darbu - Romas vēsturi – latīņu valodā uzrakstīja Marks Porcijs Katons Vecākais
2. gs. p.m.ē. romiešu sabiedrībā pieauga interese par grieķu kultūru, filozofiju un retoriku.
Ģimene.
Sabiedrības svarīgāko sociālo vienību romieši sauca par famīliju. Tajā ietilpa ģimenes galva, viņa sieva un bērni, brīvlaistie un vergi. Katra ģimene piederēja pie kādas dzimtas.Romieši atšķīrās ar to, ka viņiem bija vismaz 3 vārdi: personas vārds, dzimtas vārds un ģimenes vārds.Romiešiem bija svarīgi radīt likumīgus bērnus, lai tiem būtu mantošanas un romieša pilsoņa tiesības.
Izglītība.

Dižciltīgie pusaudžus nodeva mācībā pie slaveniem senatoriem, lai tie dzīvojot viņu sabiedrībā un aizbildniecībā, mācītos viņu izturēšanos un gatavotos amatvīra karjerai.3. gs. vidū Romā parādās grieķu skolotāji, kas darbojās kā privātskolotāji vai izveidoja maksas privātskolas.Vēlās republikas laikā izglītība Romā ieguva vairākpakāpju sistēmu. Gandrīz visi prata lasīt, rakstīt un rēķināt.Augstāko izglītības pakāpi veidoja no grieķiem pārņemtās 7 „brīvās mākslas”: gramatika, dialektika, aritmētika, retorika, ģeometrija, astronomija un mūzika.

Svētki.
Sākumā romiešu svētki bija vienkārši un pieticīgi. Republikas laikā Romā gadā bija 7 tautas svētki, kas kopā ilga 66 dienas.Romiešiem populāras bija sacensības cirkā, gladiatoru un plēsīgo svēru zīņas.Spēcīgu iespaidu uz tautu atstāja triumfa gājiens, kurā triumfators ar zeltu izšūtā purpura apģērbā ar lauru vainagu galvā četru baltu zirgu vilktos ratos karaspēka un 12 liktoru pavadībā brauca cauri pilsētai.
Reliģija.
Sākotnēji romiešu reliģiskos priekšstatus veidoja zemkopju dievības, tomēr pēc kāda laika viņi sāka pielāgoties grieķu reliģijai par olimpu dieviem.Senais debesu un negaisa dievs Jupiters kļuva par dievu valdnieku, kā arī Romas valsts galveno dievu.Oficiālos valsts kultus pārzināja priesteru kolēģijas, galvenā bija pontifiku kolēģija ar lielpontifiku priekšgalā, kuru ievēlēja uz visu mūžu.

# data[].attributes.body
Māksla.
Daudzās viduslaiku baznīcu altārgleznās, freskās un grāmatu ilustrācijās atrodami tēli un detaļas, kam ir konkrēta simboliska nozīme, piemēram, zivs ir Kristus simbols, kas norāda uz Trīsvienību: Dievu Tēvs, Dievu Dēls unn Svēto Garu.Viduslaikos māksla sastāvēja gan no mehāniskās, gan brīvās mākslas ( gramatika, aritmētika, mūzika, u.c.), kuru mēs mūsdienās uzskatam par zinātni. Mehāniskajā mākslā svarīgākā bija amatnieka veiklība.Viduslaikos mākslā dominēja baznīcas mūzika, glezniecība un reliģisks rakstus. Amatniecībai pieliedzināja tēlotājmāksla. Bija divas veida mākslas-''oficiālā māksla'' un ,,tautas māksla''. Cilvēkiem parādījās noteikti skaistuma ideāli- garīgais skaistums un miesas skaistums.
Arhitektūra.
Alberts Lielais teica, ka arhitektūra bija mākslas veidas, kas vistuvāk atradās patiesībai, jo tieši arhitektūra orientējās uz augstāko realitāti. Arhitektūrai bija pakļauta tēlotājmāksla un tēlniecība. Viduslaikos sevišķi uzplauka sakrālā arhitektūra. Galvenie arkitektūras stili bija gan romānika (9.-12.gs.), gan gotika (13.-15.gs.) Romānikas galvenais likums bija skaidra un funkcionāli saprotama, un vizuāli vienkārša. Gotika bija māksla, kura neatbilda antīkajām formām. Gotikas laikā katedrāles bija dzīves centrs. Katedrālēm īpašs bija , ka iekšpusē bija skulturāli tēli.
Reliģija.
Viduslaikos baznīcām bija ekonomiska varenība un ietekme. Baznīcas devā uz kopīgiem Dieva svētceļojumiem. Baznīcas kalpotāji bija barbaru izglītotāji un aktīvie misionāri.

# data[].attributes.body
Bizantieši gan izmantoja romiešu un grieķu atklājumus, gan radīja jaunas kultūras vērtības.Arī mākslas darbus bizantieši pārsvarā veltīja baznīcai. Baznīcas sienas tie rotāja ar freskām un mozaīkām.elpas atdalīja svētbilžu jeb ikonu sienas ar trim simboliskiem vārtiem. Ikonas kļuva par galvenajiem mākslas darbiem Bizantijā.Svētos rakstus un lūgšanas pareizticīgajās baznīcās bija pieņemts dziedāt.
Zinātne un literatūra.
Senās grieķu filozofu augstskolas bizantieši slēdza, taču jau 425. gadā Konstantinopolē nodibināja kristiešu augstskolu, kuru sauca par auditoriju. Tur mācījās grieķu valodas gramatiku, retoriku , tiesības un filozofiju.Bizantiskajā civilizācijā tika kopta antīkā izglītības tradīcija. Tieši ar to bizantiskie Austrumi atšķīrās no agrīnajiem Rietumiem.Agrajos viduslaikos Bizantija izglītības, literatūras un mākslas ziņā bija krietni pārāka par Rietumeiropas valstīm.Baznīcas arī ieviesa jaunas tradīcijas. Populāri kļuva svēto dzīves apraksti un baznīcas himnas.Ģeogrāfs Kosma Indikopleosts radīja mācību par to, kāda pēc kristiešu domām, izskatās pasaule. Bizantieši izmantoja daudzus seno tautu izgudrojumus. Viņi pirmie Eiropā iemācījās izgatavot zīdu, lieliski apstrādāja zeltu, sudrabu un stiklu.
Arhitektūra.
Bizantieši gan izmantoja romiešu un grieķu atklājumus, gan radīja jaunas kultūras vērtības.Nozīmīgākās bizantiešu celtnes bija baznīcas. Tās parasti būvēja no divām lielām arkām, kas bija savienotas krustā. Krustojuma vietā bizantieši uzcēla tornīti, kas beidzās ar kupolu.Kupola iekšpusē parasti iezīmēja Kristus seju, bet zem kupola izveidoja logus. Bizantijā bija augsti attīstīta arhitektūra.

# data[].attributes.body
Renesanse ir laika posms , kurā nozīmēja gan atgriešanos pie  Senās Romas, gan Senās Grieķijas, gan antīkās kultūras.  Itālijā visspēcīgāk izpaudās renesanses ideja. Visas kultūras bija iedvesmas  avots visās māsklas jomās. Agrīnā renesanse iezīmēja jaunas iespējas literatūrā un mākslā, kā arī zināšanu atdzimšanu. Salīdzinot ar viduslaikiem, kur viss ritēja ap baznīcu, renesansē izmantoja individuālu pieeju pie problēmu  risināšanas. Akcents vairs netika likts uz Dievu, bet uz cilvēku. Šādu domāšanu sauca par humānismu.
Zinātne.
Renesansē cilvēki uztvēra pasauli racionāli. Zinātnieki sāka interesēties par zinātni kopumā. Viens no svarīgākajiem atklājumiem bija iespiedprese, kas sniedza daudz jaunu iespēju, jo sāka iespiest grāmatas. Pirmā iespiestā grāmata bija Bībele divos sējumos. Pateicoties iespiedpresei , humānisms sāka izplatīties ārpus Itālijas. Renesansē lielu uzmanību pievērsa augstas kvalitātes darbiem. Zinātnē parādījās mācība par perspektīvu un ,,dievišķajām proporcijām'', kura mērķis bija izzināt cilvēka ķermeni.  Notika daudz jaunu atklājumu, kas atviegloja un uzlaboja cilvēku dzīvi. Pie zinātnes vēl var pieminēt Amerikas kontinenta atklāšanu, kas izraisīja divu kultūru pazušanu jeb kolonizāciju -Inku un Anteku kultūra. Radās pirmā ideja par to , kā izskatās pasaules karte.
Literatūra.
Uzmanības centrā nokļuva sengrieķu valoda, bet studēja arī grieķu un senebreju tekstus. Pateicoties dziļākai izpētei, veicinājās skeptiska attieksme par tā laika baznīcas pastāvošajām ideoloģijām. Viens no spilgtākajiem domātājiem bija Roterdams Erasms, kurš sacerēja ,,Utopiju. Viljams Šekspīrs arī izcēlās kā viens no izcilākajiem angļu dramaturgiem.  Renesanses literatūra fokusējās uz cilvēka pārdzīvojumiem, sadzīviskām situācijām un zemes daiļuma attēlošanu.
Māksla.
Renesanses periodā nozīmīga bija tēlotājmāksla, kur par pirmo renesanses autoru tēlotājmākslā uzskatīts Džoto di Bondone, kurš pārzināja vairākas lomas mākslā.Mākslas stila pamatlicējs bija Leonardo da Vinči , kurš bija itāļu gleznotājs, tēlnieks, arhitekts, zinātnieks un inženieris. Viņš uzskatīja, ka galvenā loma ir praktiskām zināšanām. Leonardo veicis teorētiskos pētījumus visdažādākajās jomās. Pretēji baznīcas stingram aizliegumam studējis cilvēka anatomiju. Mākslinieki sāka pievērst uzmanību ķermeņa formai un kustības studijām, un kailfigūru atveidojumam. Parādījās portrets kā patstāvīgs žanrs.
Reliģija.
Vairākās pasaules vietās sākās protesti pret baznīcu, bet izteiktāk Eiropas ziemeļos. Sākās reformas Vācijā, kuras uzsāka Martins Luters. Viņš izveidoja tēzes pret baznīcu. Izvietojot tēzes publiskā vietā, cilvēki sāka mainīt uzskatus, un viņi sāka veidot  protestantu virzienus. Protams, baznīcai tas nepatika, tādēļ uzsāka konterreformācijas.
Arhitektūra.
Renesanses stils radās ,apvienojot dažādas arhitektūras tradīcijas, tādēļ stila izpausme varēja atšķirties dažādos reģionos.Renesanses arhitektūras augstākie sasniegumi bija galvenokārt baznīcu, piļu un villu arhitektūrā. Raksturīgas stila iezīmes ir harmoniskas, līdzsvarotas un skaidras proporcijas, simetrija fasādes kompozīcijā un plānojumā. Centriska celtne bija renesanses arhitektūras ideāls, kas bija izplatīts sakrālajā arhitektūrā un sastopams arī laicīgo ēku piemēros.Gan fasādēs, gan interjerā plaši lietoti klasiskā ordera elementi. Logu ailas visbiežāk bija pusaploces formā, kā arī ar līmenisku pārsedzi.  Itāļu renesanses arhitektūrā fasāžu sienu apdari veidoja akmens apšuvums vai arī apmetums, kas krāsots vai dekoratīvi noformēts sgrafito tehnikā. Paņēmieni izplatījās arī ziemeļu renesanses arhitektūrā. Uzplaukumu piedzīvoja monumentālā glezniecība.
Ziemeļu renesanse.
Arī Ziemeļeiropas zemēs atdzima interese par klasisko kultūru, zinātnēm un atziņām par cilvēka sūtību un pasaules būtību. Izplatīdamās tolaik ar vēsturiskiem un politiskiem notikumiem pilnā laikmetā, atteicās no renesanses arhitektūras un mākslas klasiskajiem ideāliem. Tomēr, šo ideālu harmonijai, simetrijai un līdzsvarotībai tā ienesa asimetriju, subjektīvi izjustus arhitektonisko un kompozicionālo kārtojumu ritmus. Pirmā valsts ziemeļeiropā, kurai bija interese par renesansi bija Nīderlande. Tieši Nīderlandē Jans van Eiks ieviesa gleznošanu ar eļļas krāsām, kas ļoti ietekmēja mākslu.