# data[].attributes.body
המגפה של יוסטיאנוס התרחשה בשנת 541 אחרי הספירה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
תורמים למיזמי ויקימדיה

# data[].attributes.attachment_link.title
המגפה היוסטיניאנית – ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
המגפה היוסטיניאנית (541–544) הייתה ההתפרצות הראשונה בשורה של התפרצויות מגפת הדבר שהתרחשו בשנים 541–750. המגפה היא התפשטות מחלת דבר הבלוטות, הנגרם מהחיידק Yersinia pestis. המגפה הכתה במזרח התיכון, באגן הים התיכון ובאירופה. התפרצות זו נקראת כך על שם הקיסר יוסטיניאנוס, שעל פי ההיסטוריון הרומי פרוקופיוס נדבק בעצמו.

# data[].attributes.body
המגפה התרחשה בשנת1347 אחרי הספירה

# data[].attributes.attachment_link.title
המוות השחור - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
"המוות השחור" או המגפה השחורה הייתה מגפה שהכתה ב אסיה וב אירופה בכמה גלים במשך כארבע שנים ( 1347- 1351) וקטלה, לפי הערכות שונות, בין 75 ל-200 מיליון בני אדם באירופה ובאסיה. האומדנים נעים בין רבע ל-60% מאוכלוסיית אירופה, וכ-35 מיליון בני אדם ב סין לבדה.

# data[].attributes.headline
אבעבועות שחורות

# data[].attributes.subject
אבעבועות שחורות

# data[].attributes.body
המגפה התרחשה בשנת 1520 אחרי הספירה

# data[].attributes.attachment_link.title
אבעבועות שחורות, מגיפה ?

# data[].attributes.body
המגפה התרחשה בשנת 1846

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כוֹלֵרָה (בספרות העברית מצוי גם הכתיב חֳלִירַע; בלועזית: Cholera) היא מחלה זיהומית מידבקת, הנגרמת מה חיידק Vibrio cholerae ומתבטאת ב שלשולים עזים ומרובים, לעיתים עד כדי התייבשות ו מוות. תפוצתה העולמית של המחלה גבוהה, במיוחד באזורים בעלי תשתית תברואה ירודה או אזורים מוכי אסון, ומגיעה לממדי מגפה. החיידק פוגע ב מערכת העיכול וגורם לאיבוד מהיר של עד ליטר נוזלים בשעה. 50% מהמפתחים מחלה קשה, אם אינם מטופלים, מתים מהמחלה (אך אחוזי התמותה נמוכים יותר).

לועד העדה הגיע תלגרם על המעמד:
"ביום הראשון וביום השני נפלו ארבעה עשר ומתו חמשה יהודים. ביום השלישי מתו ששה יהודים. ביום הרביעי וביום החמשי נפלו חמשה יהודים ושנים מתו. בהסגר נמצאים עתה שבעים איש וקרו שמה אי-אלה מקרים. יותר אין נוסעים אל מקום ההסגר. הוצאות הוועדה להצלה עלו עד כה רק בשביל העוברים לסך אלף וחמש מאות פרנק."
כפי שכבר הודענו נסע ד"ר ברין היום, יום א', לטבריה בעגלה מיוחדת. ד"ר ברין לקח איתו את כל הנצרך להילחם בחולירע, ובייחוד נסיוב-הגנה. לפני נסיעתו הזה ד"ר ברין נסיוב זה לעצמו, כדי שלא תגע בו המחלה, וגם האחות שנסעה אתו הזתהנסיוב זה לעצמה. שניהם בריאים ושלמים ותקותם שלמה לפעל ולעשות.
ד"ר גולדברג, שהוא חוקר החיידקים בתחנת הבריאות, נשאר פה, מפני שעליו להכין בעצמו נסיוב הגנה יום-יום במדה מספיקה.

תיאורים ראשונים של מחלה בעלת מאפיינים של כולרה מופיעים בכתבים עתיקים ב סנסקריט, והסברה הרווחת היא כי כולרה הייתה מצויה באזורי ה דלתה של נהר ה גנגס ב הודו במשך מאות בשנים, לאחר שהתפתחה שם בעקבות זיהום הנהר. גרסיה דה אורטה, רופא פורטוגלי ממוצא יהודי שפעל ב גואה במאה ה-16, היה הראשון לתאר בפירוט את תסמיני המחלה בספרו, "שיחות על אודות צמחי מרפא וסמים של הודו".

במאות האחרונות התפשטה המחלה לאורך נתיבי סחר ימיים ויבשתיים מחוץ להודו, עם מספר התפרצויות של מגפות כולרה עצומות ממדים במקומות שונים בעולם. מן המאה ה-19 ועד לעשור השני של המאה ה-21 מונים שבע מגפות עולמיות של כולרה, שמקורן בתת-יבשת ההודית, בנוסף למספר התפרצויות מקומיות. עוד לפני כן מתועד כי במאה ה-17 הגיעה המחלה ל אינדונזיה, שם תוארה ב- 1628 על ידי הרופא ה הולנדי יעקובוס בונטיוס, ולפי מקורות סיניים, הגיעה כולרה מהודו ל סין ב- 1669.

בין השנים 1817-1824 התפרצה מגפת הכולרה הראשונה באזורי סרי לנקה, מאוריציוס, חופי מזרח אפריקה, סין ו יפן. דרך ארצות ערב הגיעה המחלה ל פרס ו סוריה ועד ל אימפריה הרוסית. מעריכים כי המחלה התפשטה אל מחוץ ל תת-היבשת ההודית דרך חיילים בריטים שלחמו ב צפון הודו. מגפת הכולרה השנייה שהגיעה לממדי ענק נמשכה מ-1828 עד 1851 ועברה דרך סין, רוסיה ואירופה, אל האוקיינוס האטלנטי והתפשטה ל צפון אמריקה. במגפה זו הוכח שהמחלה מסוגלת להתפשט בארצות בעלות אקלימים שונים ביותר, מהודו ה טרופית ועד רוסיה, נורווגיה ו קנדה בצפון.

מגפת הכולרה השלישית , בין השנים 1846- 1863, חבקה גם את כל האזורים הצפוניים של אירופה ואמריקה. רוסיה ספגה את המגפה השלישית באופן הקשה ביותר, כשהמגפה גובה את חייהם של כמיליון בני אדם. התפתחות מסילות הברזל וספינות הקיטור אפשרה את התפשטות המגפה השלישית במהירות גדולה בהרבה מן הראשונה. בהתפרצות שפקדה את לונדון ב- 1854 נפגעו קשות תושבי בתים ששתו ממי באר נגועה, ואילו אלה שלא שתו ממנה כמעט שלא נפגעו. הרופא ג'ון סנואו הצליח לשחזר את נתיב התפשטות המחלה, לאתר את הבאר הנגועה ולנטרלה. באמצעות מפה שהמחישה את מעגל התפשטות המגפה על ידי ספירת מקרי המוות ומרחקם מהבאר הצליח סנואו לשכנע כי המחלה מועברת על ידי מים מזוהמים.

מגפת הכולרה הרביעית נמשכה מ- 1865 עד 1875. לקראת סוף המאה ה-19 נודעה לשמצה ההתפרצות הגדולה ב המבורג שבאה בעקבות מגפה ברוסיה.

במאה ה-20 שבה והתפרצה המגפה באירופה, נאפולי (1910-1911), ובאופן מצומצם בקרב הצבאות הלוחמים ובין הפליטים במלחמת הבלקן ב- 1913, וכן במחנות שבויים ב מלחמת העולם הראשונה.

מצרים הייתה מוקד של התפרצויות כולרה בגלל ה עלייה לרגל ל מכה, שכן עולי רגל ממצרים היו נפגשים במכה עם עולי רגל מהודו ומן המזרח הרחוק, ולאחר מכן חוזרים למצרים. ב-1902 פרצה מגפה גדולה במצרים והתפשטה משם ל טורקיה ול ארץ ישראל, בה פגעה המגפה קשה: כ-20,000 איש נספו ומוקדיה העיקרים היו: עזה, לוד והקהילה הערבית ב יפו.

ב-1947 הייתה התפרצות זעירה של המחלה במצרים. הודו והמזרח הרחוק נשארו נגועים בכולרה בקנה מידה רחב עד לדור האחרון. מ- 1923 עד 1939 מתו כשני מיליון וחצי איש מן המחלה[. התפרצות הכולרה של תחילת המאה ה-20, שנחשבת ל מגפת הכולרה השישית, כמעט ולא הגיעה לאירופה בזכות העלייה באיכות הרפואה הציבורית.

התפרצות המחלה ב שנות ה-60, שנחשבת ל מגפת הכולרה השביעית , החלה בשנת 1961 באינדונזיה, והתפשטה לרוב חלקי אסיה עד שנת 1966. התפרצות זו הייתה מזוהה בעבר עם התפרצויות נוספות שהיו ב שנות ה-90 באפריקה וב אמריקה הלטינית, אך מחקרים מאוחרים הראו שככל הנראה מדובר בהתפתחות נוספת של המחלה שהתפתחה במקביל להתפרצות הגדולה של שנות ה-60.

ההתפרצות האחרונה שאירעה ב ארץ ישראל, החלה ב- 1 בספטמבר 1970 ונמשכה עד מחצית אוקטובר. בימינו התפרצויות המחלה הן נדירות במערב (המפותח מבחינה סניטארית), אך עדיין מופיעות בכ-40 מדינות ברחבי העולם, בעיקר ב אפריקה, באסיה וב דרום אמריקה.

בעידן המודרני מתרחשות התפרצויות של כולרה בעיקר באזורים בהם נפגעו תשתיות עקב אסון טבע או מצב מלחמה מתמשך. ב- 2010, לאחר רעידת אדמה שהביאה להרס רב, החלה התפרצות של מגפת הכולרה ב האיטי, שהביאה למות אלפים. בשנת 2014, קבע האו"ם כי המגפה גרמה למותם של כ-8,000 איש עד עת פרסום הדו"ח, וכי מדובר בהתפרצות מגפת הכולרה החמורה ביותר בעולם. ב־ 2017 דווח על התפרצות קשה של מחלת הכולרה ב תימן, למעלה מ-125,000 נפגעים, וכאלף הרוגים, על רקע מלחמת אזרחים מתמשכת.

שיעורי התחלואה בכולרה אינם מדויקים מאחר שמקרים רבים מתרחשים ב מדינות מתפתחות, שם אבחנה ודאית אינה אפשרית, מערכות הדיווח לוקות בחסר ולעיתים ישנו אינטרס של המדינה לטשטש את ממדי המחלה בתחומה בשל השפעת הסטיגמה שיש למחלה על מסחר ותיירות. עם זאת, ארגון הבריאות העולמי אומד את שיעור ההיארעות ב-3-5 מיליון מקרים בשנה.

באירועי מגפה, שיעורי התחלואה אינם משתנים עם הגיל, אם כי מבוגרים מפתחים פחות תסמינים מילדים. במדינות בהן המחלה היא אנדמית, התחלואה גבוהה יותר בקרב ילדים קטנים. יוצאים מכלל זה הם תינוקות יונקים, שנחשפים פחות למים מזוהמים וכן מקבלים נוגדנים בחלב האם.

מזג האוויר וגורמים סביבתיים משפיעים אף הם על מועדי התפרצויות כולרה. במדינות בהן המחלה אנדמית, ובאסיה בפרט, עולה מספר מקרי כולרה לפני עונת גשמי ה מונסון ואחריה, ובעת שיטפונות עולים שיעורי כולרה בהשוואה לתקופות יבשות. כמו כן, שינויים בטמפרטורת פני המים ושגשוגם של פלנקטון מביאים לגידול באוכלוסיית החיידק.

ערך מורחב - Vibrio cholerae

מחולל הכולרה הוא ה חיידק Vibrio cholerae, מתג גראם-שלילי אווירני בעל צורת פסיק, החי בסביבה מימית ונפוץ באזורי שפך נהר ו חוף. החיידק התגלה באופן בלתי תלוי על ידי פיליפו פצ'יני ב-1854 באיטליה, ועל ידי רוברט קוך שלושים שנה לאחר מכן, עת בודד את החיידק בתרבית מצואה נגועה בעת התפרצות ב מצרים וב הודו.

אורכו של החיידק 1.5-2 מיקרון ורוחבו 0.5 מיקרון. הוא בעל שוטון דק המקנה לו כושר תנועה גבוה, והוא צומח על מצעים פשוטים כגון מי פפטון. הטמפרטורה המיטבית להתפתחותו היא בין 30 ל-40 מעלות צלזיוס, אם כי החיידק מסוגל להתקיים על פני טווח טמפרטורות גדול. החיידק מומת במהירות יחסית ב מים מזוקקים, וכן מתקשה להתקיים בתנאי יובש, אך במי שתייה, מי ביוב, בהפרשותיו של אדם חולה ובבגדים רטובים הוא יכול להתקיים מספר ימים. באדם נגוע בכולרה, מספרם של חיידקים אלה מגיע לכ-500 מיליון בכל סמ"ק של נוזל מעי.

החיידק מסווג למעל 200 זנים הנבדלים סרולוגית, בהתבסס על ה אנטיגן O של ה ליפופוליסכריד. מתוך אלה רק הזנים O1 ו-O139 הם הזנים הגורמים להתפרצויות ולמגפות. הזן O1 נחלק לשני תת-זנים: הקלאסי ואל טור. המגפות המודרניות של כולרה נגרמו כולן, ככל הנראה, מהתת-זן הקלאסי של O1, למעט השביעית המשויכת לאל טור. הזן O139 מוגבל לדרום אסיה.

לרוב, מקור ההדבקה הוא ב מחזור צואה-פה, עת אדם נגוע המפריש את החיידק ב צואתו או במזון או מי שתייה מזוהמים בחיידק. רסיסי צואה הנגועים במחלה יכולים לזהם פירות ו ירקות המושקים ב מי ביוב וגם את ה ידיים, אם אין מקפידים לרחוץ אותן היטב לאחר עשיית הצרכים. לצורך הדבקה נדרש מזרע (אינוקולום) של 100 מיליון חיידקים, ואף פחות מכך, אם ישנה ירידה ב חומציות הקיבה. תקופת הדגירה של החיידק נמשכת עד חמישה ימים.

החיידק נעלם מהפרשות החולה ימים ספורים (על פי רוב שבוע) לאחר החלמתו. קיים אחוז מזערי של בני אדם, המסוגלים להידבק בחיידק אך לא לחלות במחלה עצמה, הללו הופכים למפרישי-חיידקים, ועלולים להפיץ את המחלה מחוץ לאזור המגפה.

ה תסמינים האופייניים למחלה הם הפרשת כמויות גדולות מאוד של שלשול מימי (עד עשרה ליטרים ביום), הקאות, התכווצויות שרירים מלוות בכאב, ירידה בחום הגוף, הלם והפסקת ה שתן. התמותה במקרים חמורים ובלתי מטופלים מגיעה לכ-50% ולמעלה מזה. סיבת המוות העיקרית היא איבוד נוזלים בעקבות השלשול וההקאה. לרוב המחלה מופיעה באופן פתאומי ללא סימני אזהרה. שרירי הבטן והגפיים מתכווצים בחוזקה, לעיתים עד כדי קריעת שריר. הנשימה נעשית מהירה ושטחית והדופק מהיר וחלש. ה קול נחלש והדיבור מתקרב ללחש. בשל ההתייבשות הנוצרת כתוצאה מאיבוד מים, הפנים הופכות כחושות (האף הופך מחודד והעיניים נראות שקועות בארובותיהן) וה עור נמלא קמטים. החולה חש צימאון שקשה להרוותו, אולם הכרתו אינה נפגמת. ה מוות עלול לבוא תוך שעות אך בדרך כלל תוך יומיים לאחר הופעת הסימנים הראשונים.

השינויים הפתולוגיים הם תוצאה של ההפסד העצום של נוזלי גוף ועימם של כלורידים ו מתכות אלקליות. קיים גם הפסד ניכר ברמת ה אשלגן. שיעור הנוזלים ב דם יורד, תהליך הגורם לעליית מספר הכדוריות האדומות ביחס לנפח הנוזלים וכן עלייה בריכוז החלבונים בפלסמת הדם. המשקל הסגולי של הדם עולה ו לחץ הדם יורד. הפרשת ה שתן נפסקת וכמות ה שתנן בדם עולה. לאחר המוות, מופיעה צפידת מוות מהירה, השרירים קשים וצבעם אדום ביותר. גם ה כבד וה כליות גדושים בדם. המעיים הדקים מתנפחים על ידי נוזלים ולרירית שלהם צבע אדמדם, אך אין הריסה ניכרת של תאי הציפוי ואין בקיעים ברירית. הממצא העיקרי הוא התרחבות רבה של נימים.

סיבת ההפסד העצום של נוזלי הגוף בעקבות מחלת הכולרה עדיין שנויה במחלוקת. יש סבורים, שהוא נגרם על ידי שינויים ב מעי הגס, המאבד את כושרו לספוג את הנוזלים היורדים לתוכו, ויש סבורים שהוא נגרם על ידי נזק לחומר הרקע הבין נימי והריסת ה מוצין, על ידי הרעלן החיידקי.

למרות שבירת המאזן האלקטרוליטרי במעי, רמות האלקטרוליטים בדם נשמרות על פי רוב, אולם עלייה ב קראטינין וב- Blood urea nitrogen יכולה להעיד על התייבשות. ספירת הדם עשויה להדגים המטוקריט גבוה בשל ריכוז הדם על רקע ההתייבשות ו לויקוציטוזיס כביטוי למצב הזיהומי החריף. בבדיקת הגזים בדם ניתן לראות חמצת מטבולית עם ערכי pH סביב 7.2, ביקרבונט נמוך בצורה ניכרת עקב יציאתו בשלשולים המרובים ו פער אניוני גבוה בשל העלייה בריכוזם של חומצה לקטית, חלבונים ו זרחה.

האבחנה הסופית של כולרה אינה נדרשת בטרם התחלת טיפול, אולם באזורים שאינם אנדמיים גובר הצורך לאבחן באופן ודאי זיהום בכולרה מטעמים אפידמיולוגיים. לפי ארגון הבריאות העולמי החשד לכולרה כגורם למחלה השלשולית מתעורר בהתקיים אחד מאלה:

באזורים אנדמיים לכולרה, החל מגיל 5, בעת שלשול מימי חריף, בליווי או בהיעדר הקאות

באזורים שאינם אנדמיים לכולרה, החל מגיל 5, בעת שלשול מימי חריף הגורם להתייבשות חמורה או למוות.

האבחנה מתבצעת כאמור בזיהוי החיידק בדגימות צואה בשיטות המיקרוביולוגיות המצוינות לעיל.

באבחנה המבדלת לכולרה עומדות מחלות זיהומיות אחרות של הקיבה והמעיים, לרבות זיהומים הנגרמים כתוצאה מחיידקים אחרים כגון אשריכיה קולי או סלמונלה.

לא נמצאה תרופה סגולית למחלה. חומרים אנטיביוטיים מסוג ה טטראציקלינים ו אנטיביוטיקה בשם "דוקסילין" משמידים את חיידקי הכולרה, אולם בכך אין משום השפעה על מהלך המחלה לאחר הופעת הסימנים הקליניים הראשונים בשל השארות הרעלן בתאי המעי. הטיפול בחולה חמור הוא קליני-סימפטומטי באמצעות עירוי, זריקות תוך ורידיות או תוך שריריות של תמיסות מלחים (מים פיזיולוגיים) ושתייה מרובה, כדי למלא את החסך בנוזלים ובאלקטרוליטים. טיפול זה מפחית את התמותה עד 20%. טיפול מיידי בחולה, עם הופעת התסמינים הראשוניים מפחית את שיעור התמותה לפחות מאחוז בודד. רוב החולים מבריאים מן המחלה לאחר שבועיים לערך, ומעטים נשארים נשאים של החיידק.

מגפות הכולרה באירופה במהלך ההיסטוריה נתנו דחיפה עצומה להתפתחות ה היגיינה הציבורית. לאחר המגפות הגדולות, הותקנו מערכות ביוב והונהג סינון דרך חול למי השתייה בערים הגדולות, הוכנסו שיפורים בתנאי ה דיור, ובייחוד בבניית בתי שימוש. הארגון התברואתי המודרני הוא במידה רבה תוצאה של הפחד שעוררו מגפות הכולרה הגדולות במאה ה-19.

מערכת סניטרית תקינה (כמו זו שקיימת בארצות מפותחות) היא תנאי הכרחי - ובדרך כלל גם מספיק - למניעת המגפה. היא חסרה עדיין בכמה ערים בהודו ובמזרח הרחוק, ומקרי כולרה מופיעים בהן כמעט מדי שנה. הסגר בזמן מחלה הכרחי, אך אינו מספיק לבדו. מרדכי זאב חבקין פיתח חיסון נגד כולרה על ידי חיידקים ארסיים מומתים. השימוש בחיסון הונהג בהודו ובאזורי סיכון אחרים, אך הופסק לימים עקב יעילות נמוכה. בהודו עדיין נוהגים לחסן המונים בזמן מגפה או בזמן סכנת מגפה, ובייחוד עולי רגל למקומות קדושים. לאחר הזריקה מצב החסינות נמשך כ־3-4 חודשים בלבד, זריקות נוספות נדרשות כל ששה חודשים. ב- 1995 פותח חיסון חדש הניתן בשתייה, שהוא יעיל ובעל תופעות לוואי מעטות.

גם החלמה מכולרה אינה מבטיחה חסינות מפני מחלה חוזרת. הטיפול המונע הטוב ביותר למחלת הכולרה הוא הקפדה על היגיינה בדגש על נטילת ידיים, הימנעות ממגע עם צואת החולים, מניעת השקיית ירקות במי ביוב וכן טיהור מי השתייה.

Matthew K. Waldor and Edward T. Ryan, Vibrio cholerae, Mandell, Douglas, and Bennett's Principles and Practice of Infectious Diseases, 8th Edition, Elsevier Saunders, 2015, pp. 2471-2479.

ליטל לוין, היום לפני 39 שנים: מגפת כולרה בישראל, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2009

רוביק רוזנטל, חולירע, לא מה שחשבתם, בלוג השפה העברית של מילון רב-מילים, 28 במאי 2014

דן בראל, המגפה הנוספת שמאיימת על העולם המתפתח - ולא מעניינת אותו, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2014

יאיר זלטנרייך, לחיות בנאפולי ולמות, מגזין סגולה להיסטוריה וידיעת הארץ, אייר תש"ף, מאי 2020

כולרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

# data[].attributes.attachment_link.title
כולרה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
כוֹלֵרָה (בספרות העברית מצוי גם הכתיב חֳלִירַע; בלועזית: Cholera) היא מחלה זיהומית מידבקת, הנגרמת מה חיידק Vibrio cholerae ומתבטאת ב שלשולים עזים ומרובים, לעיתים עד כדי התייבשות ו מוות. תפוצתה העולמית של המחלה גבוהה, במיוחד באזורים בעלי תשתית תברואה ירודה או אזורים מוכי אסון, ומגיעה לממדי מגפה.

# data[].attributes.body
התרחשה בשנת 1918

# data[].attributes.attachment_link.title
המגיפה שהשתלטה על כל העולם (השפעת הספרדית)