# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Etymologi

Frankrike er er et av verdens hovedsteder for mote, og har flere store motehus. Bildet er fra en motevisning av Chanels vårkolleksjon i 2005.

Motevisning av Benainous-Rossi/Gamma/All Over Press/NTB scanpix. Gjengitt med tillatelse

Mote er skiftende smaksretninger innen kunst, arkitektur, klesdrakt, levemåte og så videre. En mote oppstår når en gruppe mennesker lar seg lede til å følge bestemte forbilder. Ved dette tilfredsstilles kravet til sosial tilpassing, og man slipper å ta egne standpunkter.

Fordi moten vanligvis er mangfoldig, forandres og stadig utvikles, kan det likevel være mulig å få tatt hensyn til sin egen smak, samt å utvikle individualitet innen motens ramme. Med ordet mote menes nå som regel klesmote.

Klesmotens historie kan følges tilbake til annen halvdel av 1300-tallet da en ny, kroppsnær drakt ble introdusert både for kvinner og menn. Fra da av ble det utviklet drakttyper som fikk internasjonal betydning og som spredte seg ut over Europa fra toneangivende kretser i de landene som var ledende politisk, økonomisk og kulturelt. I dag er vi vant til at motene stadig skifter og at vi raskt får kjennskap til hva som er moderne gjennom motejournaler, ukeblad, film og fjernsyn. Før man fikk dette kommunikasjonsnettet, gikk moteskiftningene langsommere og fikk ikke den samme internasjonale spredningen.

Gjeldende moter var lenge forbeholdt samfunnets øvre skikt. Moten ble skapt for, og delvis av, kretsen rundt kongehus, adel, høyere embetsmenn og militære. Etter hvert kledte også enkelte velstående borgere seg moteriktig, en tendens som forsterket seg på 1700-tallet. Den lavere middelklasse begynte for alvor å kjøpe motepregede klær på 1800-tallet, men først da konfeksjonsindustrien på 1900-tallet kunne produsere store mengder klær til rimelig pris, nådde moten ut til de brede lag av befolkningen i Europa, USA og andre vestlig orienterte land. Konfeksjonsindustrien har altså spilt en betydelig rolle for spredning av klesmoter på 1900-tallet, men hvordan ble moteklærne laget tidligere? En del av dem var også da masseprodusert. Konfeksjonsindustrien var for eksempel i startfasen på begynnelsen av 1800-tallet. Den skjøt fart i 1860-årene, da symaskinen langsomt ble mer vanlig, og hadde en sterk vekst i årene mellom 1890 og 1910.

Allerede i middelalderen hadde det vært et visst marked for ferdigsydde klær, blant annet til soldater, men de fleste klær ble den gang sydd av skreddere til individuelle kunder. Kundene kom vanligvis selv med tøyet som skulle brukes, mens skredderverkstedene hadde sine egne mønstre som det ble sydd etter. Frem til 1800-tallet hadde skredderne, i samspill med sine mest moteinteresserte, nyhetssøkende kunder, en nøkkelrolle i utviklingen av nye moter både for kvinner og menn. Skredderne fortsatte å være viktige for mannsmoten utover på 1800- og 1900-tallet, men deres rolle innen kvinnemoten ble overtatt først av syersker, senere av de store motehusene.

I løpet av 1700-tallet var kvinner blitt stadig mer engasjert i fremstillingen av enklere, løstsittende klesplagg. Da syerskene fra begynnelsen av 1800-tallet nesten helt overtok fremstillingen av kvinneklær, bygde enkelte av dem opp store systuer med mange ansatte. Lederne for disse systuene skapte sjelden nye moter på egen hånd, men fikk hjelp av sine kunder som kom med ønsker om hvordan klærne skulle se ut. Noen av systuene benyttet seg dessuten av profesjonelle illustratører som leverte dem drakttegninger de kunne sy etter.

En moteskaper i vår forstand av ordet dukket først opp i 1857 da engelskmannen Charles Frederick Worth åpnet motehus i Paris. Worth tegnet selv alle motehusets antrekk. Han regnet seg som kunstner, og ble anerkjent som det. Motehuset, som dominerte moten frem til Worths død i 1895, fikk snart følge av andre, tilsvarende motehus. Noen av dem var ledet av kvinner, andre av menn, og klærne de laget befestet stillingen Paris hadde som ledende moteby.

Frem til 1960-årene var det de kjente motehusene i Paris som skapte den internasjonale moten. Deres haute couture-kolleksjoner, som de allerede i 1896 var blitt enige om å presentere to ganger årlig, var toneangivende og ble etterlignet av andre motehus, av konfeksjonsindustrien og av syersker verden over. Motehusene i Paris hadde den modne kvinne som sin viktigste målgruppe. I annen halvdel av 1960-årene utfordret unge, engelske designere motehusene og skapte klær som var tilpasset ungdommen i gaten. Ved det skapte de et helt nytt mangfold i moten. Ikke uventet ble derfor "kle deg som du vil" et slagord for mange.

De store motehusene er fortsatt viktige for utviklingen av klesmoten, men firmaene i Paris er ikke lenger enerådende. I flere tiår har de konkurrert med andre, først og fremst i Milano, London, New York og Tokyo. Motehusene lager ofte både haute couture-klær for den individuelle kunde og finere konfeksjonsklær, såkalt prêt-à-porter. Dette startet de for alvor med i Paris i 1960-årene for å møte utfordringene fra nye designere som signerte masseproduserte klær med sine navn. Hver kolleksjonstype presenteres to ganger årlig, henholdsvis i januar og juli, og i mars og oktober. Visningene får stor pressedekning og prêt-à-porter-klærne spres senere til forretninger verden over. Haute couture-klær derimot lages til stadig færre kunder og virksomheten holdes bare i live fordi den skaper reklame for motehusenes andre produkter.

Store deler av den vanlige konfeksjonsindustrien lar seg påvirke av motehusenes kolleksjoner. Konfeksjonsmoten har ofte en produksjonstid på mer enn et år, og det er derfor vanskelig å få den like dagsaktuell som haute couture- og prêt-à-porter-moten. Den lange produksjonstiden har mange årsaker. En av dem er at en stadig større del av Europas og USAs konfeksjonsklær siden 1960-årene er blitt sydd i fjerntliggende land, først og fremst i Østen.

I tillegg til motehusenes kolleksjoner og konfeksjonsindustriens produkter er den såkalte gatestilen et viktig element i dagens motebilde. Gatestil vil si klesstiler som skapes i bestemte grupper av ungdom og yngre voksne, grupper som deler livsoppfatning, interesser og musikk. Gatestilene, som har forekommet sporadisk fra 1940-årene av, skiller seg sterkt ut fra de klesstilene folk flest bruker, og er i stadig endring. De er en livskraftig del av det totale motebildet og har påvirket flere av motehusenes kolleksjoner samt konfeksjonsindustrien. London, Berlin og New York er byer hvor gatestilen i særlig grad utfolder seg.

Selv om deler av moten i dag skapes på gaten, er det fremdeles de store internasjonale motehusene som byr på det ypperste innen design og søm. Motehusene innledet 1990-årene med en gnistrende fargesterk kvinnemote med vekt på feminine linjer. Dagligklærne var sugende trange med unntak av enkelte vide kåper, skjørtene var bortimot lårkorte og skulderbredden moderat sammenlignet med hva den var i 1980-årene.

Den korte, kroppsnære moten har dominert haute couture- og prêt-à-porter-kolleksjonene, men fra 1991 kom skjørt som stanset mellom kneet og ankelen inn som alternativ. De lange skjørtene ble sammen med videre fasonger tatt opp av konfeksjonsindustrien, blant annet i de nordiske landene. Viktige temaer har vært erotikk og orientalisme, fortid og fremtid. Både kvinne- og mannsmoten har lagt ny vekt på det sensuelt erotiske. Klærne fremhever feminine eller maskuline trekk, de har ofte åpninger som lar den nakne huden komme til syne, eller er sydd av transparente tøytyper. Den overdådige orientalismen som har vært typisk for deler av selskapsmoten, har også hatt visse erotiske elementer. Japanske moteskapere står for en annen side av periodens orientalisme med enkle, ofte etnisk pregede antrekk. Japanerne er ellers blant de moteskaperne som retter seg mest bevisst inn mot fremtiden, med futuristiske kolleksjoner hvor det eksperimenteres med former, farger og materialer.

Tilbakeskuende klesmoter har vært vel så vanlige som de fremtidsrettede. De såkalte retro-motene har blant annet hentet inspirasjon fra 1930- og 1950-årenes glamour, fra 1960-årenes minimalistiske minimote, fra 1970-årenes discoglitter med platåsko og slengbukser og fra 1980-årenes vide plagg. En del av retro-motene er nesten rene kopier av sine forbilder. Når dagens designere bruker motehistorien, løsriver de den likevel fra sin opprinnelige betydning og stiliserte sammenheng, og kommenterer ved det sin egen tid slik alle moteskapere gjør det.

Norsk mote har opplevd en gledelig utvikling fra 1990-årene. En rekke yngre motedesignere har etablert seg med egne virksomheter og lager dels klær direkte til kunder, dels konfeksjonsklær i små serier.

Peacock, John: Klesdrakten : en kavalkade gjennom 4000 år, 1993

Peacock, John: Moten i det 20. århundre, 1994

# data[].attributes.attachment_link.description
Mote er skiftende smaksretninger innen kunst, arkitektur, klesdrakt, levemåte og så videre. En mote oppstår når en gruppe mennesker lar seg lede til å følge bestemte forbilder. Ved dette tilfredsstilles kravet til sosial tilpassing, og man slipper å ta egne standpunkter.Fordi moten vanligvis er mangfoldig, forandres og stadig utvikles, kan det likevel være mulig å få tatt hensyn til sin egen smak, samt å utvikle individualitet innen motens ramme.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Når vi tenker på 70-tallet tenker vi ofte på hippier i vakre farger, blomster og bølger
i langt, fint hår. Men det var så mye mer enn det! 70-tallet dominerer akkurat nå
motebildet, og kanskje til og med håret vårt? La oss drømme oss tilbake til et
hårtionde av frisyrer med politiske overtoner.

Mor og sønn sammen, frisyren funker for alle, uansett alder!
Afro

Afro ble en viktig politisk frisyre i slutten av 60-tallet og i begynnelsen av 70-tallet
hos afro-amerikanere over hele USA, derav navnet" Afro". Afro-amerikanerne
omfavnet sin naturlige hårstruktur i stedet for å forsøke å passe inn i samfunnets
normer slik man gjorde ved å ha flatt hår. Frisyren dukket opp som en del av The
Black Power Movement, men ble mer enn bare en politisk viktig frisyre, den ble
også utrolig trendy. Både menn og kvinner bar Afro-frisyren og så smått begynte
også hvite å bli interessert i denne kule frisyren. Først var det en stilig frisyre for
dem som allerede hadde krøllete hår, men etterhvert begynte flere og flere å få
permanent slik at de også kunne få til en nesten" ekte" afro. Kjente personer som
har hatt afro-frisyren er Lenny Kravitz, Barbra Streisand og Beyoncé. Som en
forlengelse av afro-trenden kom etterhvert det kule Cornrow, en måte å style den
store afro'en med en veldig stram strikk eller lignende.

Michael Jackson med med en stor og herlig
afro, bildet er tatt i 1978 når han nærmet seg 20 år

Flicks and Wings

Denne populære frisyren er også kalt The Farrah Fawcett. Mange kvinner kom inn til frisørene med et bilde av den uhyre populære Charlies Angel skuespilleren Farrah
og hennes frisyre, med et ønske om å se ut som henne. Det var rett og slett den
frisyren som ALLE ville ha i midten og mot slutten av 70-tallet. Langt hår med vakre
bølger, og med "vinger" blåst utover fra ansiktet. Kan det bli mer feminint og vakkert? Nesten ikke. Og egentlig fantes frisyren lenge før Fawcett dukket opp med den på TV. Allerede tidlig på 70-tallet fantes frisyren, og med tanke på hvordan vingene skulle
formes ble nå krølltanger, hårføner, ruller og permanent produkter i hjemmene på en
helt ny måte. Denne frisyren har eksistert sterkt siden 70-tallet og har egentlig ikke
blitt utrendy siden den så dagens lys. Vi ser den hele tiden på den røde løper og blow-dry-bars over hele verden lager denne frisyren selv i dag. Kjendiser som nylig
har blitt sett i frisyren er blant annet Kerry Washington, Kim Kardashian og Jennifer Lawrence.

Farrah Fawcett i et miljø hvor frisyren funker best,
på en blomstereng. Man kan nesten kjenne duftene!
Et mer moderne stil-ikon som har vist frem the Shag er britiske Alexa Chung

The Ape / The Shag

Kort oppe og langt nede. Ja det høres kanskje ikke ut som verdens heteste frisyre akkurat nå, men på 70-tallet var the Shag og den lignende Ape utrolig populære frisyrer. I følge historien,
så var det frisøren Paul McGregor som står bak frisyren da han skapte looken for skuespilleren Jane Fonda i filmen Flute som kom i 1971. Frisyren var spesielt smart, da den funket både for menn og kvinner, og til og med for de med rett hår og samtidig de som hadde krøllet hår. Frisyren rammet inn ansiktet og man klippet det ofte i flere lag for å lage en fyldig silhuett. En skulle tro at Ape og Shag bodde og ble værende på 70-tallet, men vi kan se spor av frisyren i dag. Kjente personer som har lignende frisyrer er Joan Jett, David Cassidy, Alexa Chung og Taylor Swift.

Joan Jett fra bandet Runaways var et ekte stil ikon både da og nå, og bar alltid the
Shag eller the Ape.

Punken. Den kjære, tøffe punken. Punk oppstod i midten av 70-tallet som en
mote-reaksjon mot alt som er kommersielt. Det gjennomstyret alt; mote, musikk,
politikk - og frisyrer. Alt skulle gjerne være hjemmesnekret og det skulle gjerne
syntes at det var skapt hjemme. Det gjaldt alt fra klær til frisyrer. Og ja, det syntes.
For kreativitet var det ikke mangel på blant de unge i punk-miljøet, de lyktes med å
finne alle mulige og umulige stiler. Med alt fra mohikaner til spikes og gjerne korte
frisyrer, var punken det motsatte av en Farrah Fawcett-frisyre eller en skjønn hippie-permanent. Man barberte også gjerne deler av hodet for en ekstra tørr stil og brukte
blant annet gelatin, egg, sukker og andre ting man hadde hjemme på kjøkkenet for
å få sine spikes til å skille seg ut. Farge var også en stor del av punk-stilen. Man
hadde gjerne også mer enn en farge i håret og helst sterke neonfarger, og fargen
skulle helst komme ut fra en tube med merket Crazy Color. Å bleke håret som Debbie
Harry var også en populær trend og fremdeles finnes i dag. Foruten Debbie Harry
var også guttene i Sex Pistols stil-forbilder, men også i senere år har denne trenden
fortsatt med hjelp fra Madonna, Cindy Lauper og Lady GaGa.

Punken lever fremdeles i dag, dette er et
bildet tatt i nyere tid i London.

# data[].attributes.attachment_link.description
Når vi tenker på 70-tallet tenker vi ofte på hippier i vakre farger, blomster og bølger i langt, fint hår. Men det var så mye mer enn det! Les om de fire mest populære 70-tallsfrisyrene som fremdeles lever i dag. Les mer på hairmagazine.no

# data[].attributes.headline
Hvordan gikk vi kledd i Norge på 70-tallet?

# data[].attributes.subject
Hvordan gikk vi kledd i Norge på 70-tallet?

# data[].attributes.attachment_link.description
Ikke bare klær, men også kropper har forandret seg på 30 år.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
70-tallet er tilbake - alt du trenger å vite om vårens mest trendy tiår

# data[].attributes.attachment_link.title
70-tallet er tilbake - alt du trenger å vite om vårens mest trendy tiår - MinMote.no - Norges største moteside

# data[].attributes.attachment_link.description
Signalet fra catwalken under Stockholm Fashion week er klar. Denne våren er 70-tallet tilbake.

# data[].attributes.body
Sko i lær, formet etter foten så de var brede foran og smalere bak. Ble svært populære på 70-tallet, spesielt blant radikale som søkte mot det naturlige og ville markere avstand til motepress og forbruk. Skoene hadde gjerne solide såler og kraftige sømmer. De danske merkene Ecco og Jacoform var store. Også engelske Clarks bidro med akseptable modeller.
https://www.aftenposten.no/norge/i/ngk8J/Ikke-bare-en-sko

# data[].attributes.body
Platåskoene gjorde sitt inntog på det glade 70-tallet, som en motreaksjon mot 50- og det tidlige 60-tallets nøkterne skomote. Platåskoene, med sine karakteristiske høye såler, bidro til å skape datidens moteriktige silhuett med lange, slanke figurer i luftige og voluminøse plagg. Siden den gang har vi fått et gjensyn med platåskoene på 90-tallet, og igjen i dagens motebilde. Platåskoene vi ser i dag har kanskje litt lavere plattform enn 70- og 90-tallets ekstreme versjoner, men vil likefullt gi deg ekstra høyde og sprett i ganglaget. Platåskoene er ikke lenger bare til fest, men finnes i utallige versjoner, fra sneakers til støvletter.
https://www.footway.no/Platasko.html