# data[].attributes.headline
 ההתפתחות הגדו

# data[].attributes.body
ההתפתחות הגדולה של העיר בעקבות קליטת העליות ה רביעית והחמישית, שבמהלכן זרמו לעיר עולים רבים, הביאה גם להקמת מוסדות תרבות. בתקופה זו החלה העיר לקבל את הצביון ה בורגני-בלייני שלה

# data[].attributes.body
קבוצה יהודים מיפו החליטה לצאת מהעיר, בשל הרצון לחיות חיים עבריים עצמאיים ולשפר את תנאי המחיה הקשים שהתבטאו בין השאר בצפיפות, לכלוך ובגזרה העות'מאנית שחייבה את היהודים ביפו לעבור דירה מדי שנה (ה"מוחרם"). קבוצת יהודים זו שהתכנסה לראשונה ביולי 1906 התאגדה בשם "אגודת בוני בתים" ששונה מאוחר יותר ל"אחוזת בית". באסיפה זו הציג עקיבא אריה ויס את תוכניתו לבנין עיר עברית מודרנית שתהווה שער לארץ ישראל עבור יהודי העולם. התוכנית הציגה עיר שתבנה על פי הדגם המערב אירופאי של סוף המאה ה-19. באותו מעמד נבחר ויס לעמוד בראש ועד בן חמישה חברים : דב ברגר, יצחק חיותמן, יחזקאל סוכובלסקי (דנין) ודויד סמילנסקי.

השכונה - גרעין העיר העתידית - מוקמה מחוץ לתוואי החומות של יפו, על קרקעות חוליות של "כרם גיבלי", מצפון למסילת הרכבת, שנרכשו בעזרת הלוואה מ הקרן הקיימת נוסדה בשנת 1909 כשכונת בתים נמוכי קומה מוקפים בגינות, בשם "אחוזת בית". המועד הרשמי לייסוד הוא 11 באפריל 1909 (כ' בניסן תרס"ט), היום שבו נערכה הגרלת המגרשים בצדפים לשכונה על ידי עקיבא אריה ויס, יו"ר הוועד ויוזם מה שלימים תוכר כעיר העברית הראשונה. חבר נוסף בקבוצת המייסדים היה מאיר דיזנגוף, ששימש כיו"ר הוועד החל משנת 1911. בשכונה נבנו רחובות מעטים ניצבים זה לזה. הרחוב הראשי בה היה רחוב הרצל, ובקצה הצפוני נבנתה הגימנסיה העברית "הרצליה" (כיום - מקומו של "מגדל שלום מאיר"), שהייתה הגימנסיה העברית הראשונה. בלב השכונה נבנו שדרות רוטשילד, בוואדי שאליו נגרפו החולות לאחר יישור ה דיונות.

עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו בתל אביב רק 140 בתים, כולל שתי שכונות שנסתפחו אליה, נחלת בנימין ששכנה מצפון לאורך הרחוב הנקרא בשם זה (40 בתים), ו"חברה חדשה" ששכנה ממזרח לתל אביב, לאורך דרך הים, לימים רחוב אלנבי (15 בתים). בעת המלחמה נעצרה התפתחותה, העיר סבלה ממכת ארבה שחיסלה את כל הצומח בשכונה, ומהתעמרות השלטונות העות'מאנים ובמיוחד מושל יפו חסן בק. באפריל 1917 השלטונות הטורקיים גירשו את תושביה עם תושבי יפו היהודים.

המונח ה נוסטלגי "תל אביב הקטנה", שנטבע בידי חיים חפר ו דן בן אמוץ בחגיגות ה-50 לייסוד תל אביב, מתייחס לתל אביב של אותם השנים שכללה בעיקרה את שכונת נווה צדק ואת אזור הרחובות הרצל, רוטשילד ואלנבי. אחד המבנים העיקריים בה היה הגימנסיה העברית "הרצליה".

מתחם שפך הירקון בשנות השלושים

תל אביב נכבשה על ידי הצבא הבריטי ב-17 בנובמבר 1917, וקו החזית התבסס מצפון לה. עם תחילת המנדט חזרו התושבים לעיר, ומשנת 1921 החלה תנופת התפתחותה של תל אביב. באותה שנה התחוללו פרעות תרפ"א וערביי יפו פרעו ביהודי העיר ורצחו 47 איש, בהם גם הסופר יוסף חיים ברנר. בעקבות מאורעות דמים אלה יצאו יהודים רבים מיפו ועברו לתל אביב. אז הוחלט לבטל את התקנות האוסרות פעילות כלכלית בתל אביב שהטיל השלטון העות'מאני. ב-11.5.1921 פורסמה החלטתה ממשלת המנדט על הפרדתה של תל אביב מיפו - "פקודת מועצת עיריית תל אביב", וכעבור שנתיים ב-11.5.1923 יושמה ה"פקודה" בפועל ורוב השכונות היהודיות של יפו זכו למעמד עצמאי של מועצת עיר (Township) - ועד הקהילה תל אביב, ונקבע גבול עירוני בין תל אביב ליפו.[1]. בתחומים מסוימים, נותרה תל אביב כפופה לעיריית יפו.

מאז התפתחה העיר בקצב מזורז: מ-3,600 בשנת 1914 ל-34,000 בשנת 1925 ול-120,000 בשנת 1936. עיקר הגידול באוכלוסייה נבע באופן משני בשל הגירת יהודים מיפו אך בעיקר בשל גל העליות לארץ, מ העלייה השלישית ובעיקר העלייה הרביעית ו החמישית (1924-1939), שהתאפיינו בעליה של אוכלוסייה בורגנית, בעלי משפחות ובעלי הון, שהעדיפו את ההתיישבות בעיר על פני התיישבות חקלאית

# data[].attributes.body
בשנת 1925 עוצב סמל העיר ובמרכזו מגדלור והכיתוב "אבנך ונבנית" מתוך הפסוק:

עוֹד אֶבְנֵךְ וְנִבְנֵית בְּתוּלַת יִשְׂרָאֵל עוֹד תַּעְדִּי תֻפַּיִךְ וְיָצָאת בִּמְחוֹל מְשַׂחֲקִים

במאורעות 1936-1939 תקפו ערבים את פרוורי תל אביב. בעקבות שביתת הפועלים בנמל יפו הוקם ב-1936 נמל תל אביב, והוא תרם להתפתחות העיר, אף שזה היה נמל קטן ולא משוכלל ביותר: אוניות לא יכלו לעגון בו, וכמו בנמל יפו, היה צריך להעביר את הסחורות והנוסעים בסירות. בשנת 1938 נחנך מצפון לנמל שדה תעופה עירוני, שדה דב. בתקופת ההעפלה והמאבק בשלטונות המנדט, בשנות ה-40, מילאה תל אביב תפקיד חשוב: אליה הגיעו ספינות המעפילים, בה נוסדה תעשיית הנשק במחתרת, וממנה פעלו ארגוני המחתרת. מאידך סבלה העיר מהתקלויות עם הבריטים (דוגמת "ליל וינגייט") ומדי פעם הוטל עליה עוצר ממושך, שבמהלכו בוצעו חיפושי נשק וחשודים. עם קום המדינה, הייתה תל אביב העיר היהודית היחידה בארץ שמנתה מעל 100,000 תושבים.

ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. ההכרזה הייתה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד, שהיה במקור ביתו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, וכיום שוכנים בו "בית התנ"ך" ו"מוזיאון היכל העצמאות". באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת. ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה. רק בסוף שנת 1949הוכרזה ירושלים כבירת ישראל, והכנסת שבה אליה.[4]. במהלך המלחמה שימשה תל אביב כזירה להשבעת צה"ל, טקס שנערך ביוני 1948 וסימן את הקמת הצבא החדש, ולמצעדי צה"ל. ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. ההכרזה הייתה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד, שהיה במקור ביתו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, וכיום שוכנים בו "בית התנ"ך" ו"מוזיאון היכל העצמאות". באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת. ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה. רק בסוף שנת 1949הוכרזה ירושלים כבירת ישראל, והכנסת שבה אליה.[4]. במהלך המלחמה שימשה תל אביב כזירה להשבעת צה"ל, טקס שנערך ביוני 1948 וסימן את הקמת הצבא החדש, ולמצעדי צה"ל. ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. ההכרזה הייתה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד, שהיה במקור ביתו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, וכיום שוכנים בו "בית התנ"ך" ו"מוזיאון היכל העצמאות". באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת. ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה. רק בסוף שנת 1949הוכרזה ירושלים כבירת ישראל, והכנסת שבה אליה.[4]. במהלך המלחמה שימשה תל אביב כזירה להשבעת צה"ל, טקס שנערך ביוני 1948 וסימן את הקמת הצבא החדש, ולמצעדי צה"ל.

# data[].attributes.headline
מכיכר הבימה למתחם התחנה. 

# data[].attributes.subject
מכיכר הבימה למתחם התחנה. 

# data[].attributes.body
מתחילים בסיור בכיכר אבימה והיכל התרבות משם עוברים לשדרות רוטשילד צועדים מערבה תוך כדי האליכה מתרשמים מהמבנים בסגנון הבאוהאוס,  מבתי הקפה והמסעדות כשנראה משמאלנו את פסל מאיר דיזינגוף על הסוס נוכל לראות מאחוריו את הבית בו אוחס על הקמת המדינה. נמשיך לצעוד מערבה ובסוף הסדרה נפמה ימינה ושמאלה אל רחוב שבאזי איתו נמדיך מערבה עד מרכז סוזן דלל שם כדאי לקרוא בלוחות על הקירות על ההיסטוריה של המקום בתקופת המחתרות נתקדם לכיוון דרום מערב אל איסור מתחם התחנה שם נוכל להבכין בשרידי תחנת הרכבת שפעלה במקום,  אני ממליץ על מסלול זה היות והוא עובר ממרכז תל אביב המודרנית דרך איזור אחוזת בית אל שכונת נווה צדק שהיא השחונה הראשונה שנבנתה מחוץ ליפו

# data[].attributes.body
ריקה זראי
מילים: יצחק יצחקי
לחן: יוחנן זראי
קיימים 5 ביצועים נוספים לשיר זה

היה היו כאן פעם שקמים,
חולות מסביב וגם נוף.
העיר תל אביב של אותם הימים
היתה בית בודד על החוף.
ויש לפעמים נערכו ישיבות
מתחת שקמים אז בצל,
וליד העצים צחקו הבנות
וענו בזמרה: "הי ילל".

כן, זהו, כן, זהו,
זה גן השקמים.
היו גם כאלה
אי אז בימים.

גדלה תל אביב מסביבה פרוורים
הכל בה תוכנן ונבדק.
נבנו בה כבישים נשכחו השקמים
והלבין אז ראשם מאבק.

הכל כאן נבנה בקצבו של הדור -
חנויות ובתי שחקים,
אך רק אם נפנה מבטנו אחור,
ניזכר בשקמים ירוקים.

כן, זהו, כן, זהו...

היום השקמים נעלמו ואינם -
רק שלט את שמם עוד מזכיר,
כמה ציפורים וספסל מיותם
ניצב בליבה של העיר.
ומושך הוא אליו, כשהערב יורד
ונושרים מן העץ העלים,
קבצן מן הרחוב או הלך בודד
או זוג צעירים אוהבים.

כן, זהו, כן, זהו

השיר מתאר את השינויים שחלו בעיר במהלך השנים מבתים פזורים בחולות לעיר  גדולה וסואנת