# data[].attributes.body
3) https://ezoteriker.ru/et/zhivotnye-pochvy-podzemnye-zhiteli-kakih-nasekomyh-mozhno-naiti-v/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kes elab mullas? Sellest artiklist saate teada, millised loomad mullas elavad.

Millised loomad elavad mullas?

Kõik loomad peavad elamiseks hingama. Hingamistingimused pinnases on erinevad kui vees või õhus. Muld koosneb tahketest osakestest, veest ja õhust. Tahked osakesed väikeste tükkidena hõivavad veidi üle poole pinnase mahust; ülejäänud mahu moodustavad pooriruumid, mida saab täita õhuga (kuivas pinnases) või veega (niiskusega küllastunud pinnases).

Loomad, kes elavad pinnases:
Vihmauss
Mulla sellise struktuuri tõttu elab selles arvukalt loomi, kes hingavad läbi naha. Kui need maa seest välja võtta, surevad nad kiiresti naha kuivamise tõttu. Pealegi elab pinnases sadu liike jõgedes, tiikides ja soodes elavaid tõelisi mageveeloomi. Tõsi, need on kõik mikroskoopilised olendid - ussid ja ainuraksed algloomad. Nad liiguvad, hõljuvad mullaosakesi katvas veekiles.
Medvedka
Pinnas ei ela mitte ainult vihmaussid, vaid ka nende lähimad sugulased, väikesed valkjad anniidid (enhütreiidid ehk potiussid), aga ka teatud tüüpi mikroskoopilised ümarussid (nematoodid), väikesed lestad, mitmesugused putukad, eriti nende vastsed, ja lõpuks puutäid, sajajalgsed ja isegi teod.
Sünnimärk
Selle esikäpad on kaevamiseks hästi kohanenud.
näkid
Need on väikesed loomad, kes näevad välja nagu hiired, kuid kelle koon on pikliku koonu kujul. Kehapikkus on 3-4 cm.Väga pea on üsna suur, pikliku näopiirkonnaga. Nina muudetakse liikuvaks proboskiks. Silmad on väga väikesed. Karv on lühike, paks, sametine. Saba on väga lühike kuni väga pikk, mõnikord isegi pikem kui keha.
mutirotid
Keha pikkus on 20-35 cm, saba on väga lühike, silmad on arenemata, naha alla peidetud: väljast on näha ainult silmalaugude kasvu jälgi pidevas voldis. Slepaki elustiil on maa all: ta kaevab hargnenud maa-aluste galeriide süsteeme, mis on tema elupaigaks. Toitub sibulatest ja taimede juurtest. Pimedad inimesed on levinud peamiselt metsa-stepis ja stepis.

hiirenärilised korraldage pinnasesse teed, urud, terved tunnelid, kus nad mitte ainult ei ela, vaid lähevad ka "tualetis". Nendes kohtades on muld rikastatud lämmastikuga. Lisaks aitavad hiired kaasa allapanu kiirele jahvatamisele, mulla ja taimejääkide segamisele.

Samuti elab pinnases palju röövputukaid. See on mardikad ja nende vastsed, millel on suur roll kahjurite hävitamisel, paljud sipelgad mis hävitavad suure hulga kahjulikke röövikuid ja lõpuks kuulsaid sipelgad, mida on nimetatud seetõttu, et nende vastsed röövivad sipelgaid. Sipelgalõvi vastsel on tugevad teravad lõuad, tema pikkus on umbes 1 cm. Vastne kaevab kuiva liivasesse pinnasesse, tavaliselt männimetsa serva, lehtrikujulise augu ja urgitseb selle põhjas liiva sisse, paljastades vaid laiad. - avatud lõuad. Täiskasvanud sipelgad meenutavad väliselt kiile, nende keha pikkus ulatub 5 cm-ni ja tiibade siruulatus on 12 cm.

Paljud mullaloomad toituvad taimede juurtest, mugulatest ja sibulatest. Neid, mis ründavad kultuurtaimi või metsaistandusi, peetakse kahjuriteks, näiteks kukeseen. Tema vastne elab mullas umbes neli aastat ja areneb seal. Esimesel eluaastal toitub peamiselt rohttaimede juurtest. Kuid suureks saades hakkab vastne toituma puude, eriti noorte mändide juurtest ja toob metsale või metsaistandikule suurt kahju.
Loodame, et artiklis "Millised loomad mullas elavad?" sai teile kasulikuks, oli kasulik ja huvitav.
Kõikjal meie ümber: maa peal, rohus, puudel, õhus - elu käib kõikjal täies hoos. Isegi suurlinna elanik, kes pole kunagi metsa süüvinud, näeb enda ümber sageli linde, kiile, liblikaid, kärbseid, ämblikke ja paljusid teisi loomi. Tuntud kõigile ja veehoidlate elanikele. Igaüks pidi vähemalt aeg-ajalt nägema kalda lähedal kalaparve, veemardikaid või tigusid.

Kuid meie eest on peidus maailm, mis on otseseks vaatluseks kättesaamatu - omamoodi mullaloomade maailm.

Seal on igavene pimedus, sinna ei saa tungida ilma mulla loomulikku struktuuri hävitamata. Ja vaid üksikud, kogemata märgatud märgid näitavad, et mullapinna all, taimede juurte vahel on rikkalik ja mitmekesine loomamaailm. Sellest annavad mõnikord tunnistust künkad muttide naaritsate kohal, augud stepiaukudes või liivamartide augud jõe kohal kaljus, mullahunnikud vihmausside poolt välja visatud radadel ja nemad ise, kes pärast vihma välja roomavad. , mis ilmuvad äkitselt sõna otseses mõttes maa alt välja tiivuliste sipelgate või maiumardikate rasvavastsete massidest, mis on püütud maa üles kaevamisel.

Pinnaseks nimetatakse tavaliselt maakoore pinnakihti maismaal, mis tekib algse algkivimi murenemise käigus vee, tuule, temperatuurikõikumiste ning taimede, loomade ja inimeste tegevuse mõjul. Mulla kõige olulisem omadus, mis eristab seda viljatust algkivimist, on viljakus, st võime toota saaki (vt artikkel "").

Loomade elupaigana on muld veest ja õhust väga erinev. Proovige käega õhus vehkida - te ei märka peaaegu mingit vastupanu. Tee sama ka vees - tunned keskkonna märkimisväärset vastupanu. Ja kui paned käe auku ja katad selle mullaga, siis on seda raske isegi välja tõmmata, rääkimata küljelt küljele liigutamisest. On selge, et loomad saavad pinnases suhteliselt kiiresti liikuda ainult looduslikes tühimikutes, pragudes või varem kaevatud käikudes. Kui midagi sellest käepärast pole, saab loom edasi liikuda vaid käigust läbi murdes ja maad tagasi riisudes ehk käigust "läbi süües" ehk maa alla neelates ja sisikonnast läbi ajades. Liikumiskiirus on sel juhul muidugi tähtsusetu.

Loomade kaevamine ja nende käigud pinnasesse: 1 - kärnkonn; 2 - kriket; 3 - põldhiir; 4 karu; 5 - kiisk; 6 - mutt.

Iga loom peab elamiseks hingama. Hingamistingimused pinnases on erinevad kui vees või õhus. Muld koosneb tahketest osakestest, veest ja õhust. Tahked osakesed väikeste tükkidena hõivavad veidi üle poole selle mahust; ülejäänu moodustavad tühimikud - poorid, mida saab täita õhuga (kuivas pinnases) või veega (niiskusega küllastunud pinnases). Vesi katab reeglina kõik mullaosakesed õhukese kilega; ülejäänud ruumi nende vahel hõivab veeauruga küllastunud õhk.

Mulla sellise struktuuri tõttu saavad selles elada arvukad loomad, kes hingavad läbi naha. Kui need maa seest välja võtta, surevad nad kiiresti kuivamise tõttu välja. Pealegi elab pinnases sadu liike tõelisi mageveeloomi - just neid, kes elavad jõgedes, tiikides ja soodes. Tõsi, need on kõik mikroskoopilised olendid - madalamad ussid ja üherakulised algloomad. Nad liiguvad, hõljuvad mullaosakesi katvas veekiles.

Kui pinnas kuivab, vabastavad nad kaitsekesta ja lakkavad pikka aega tegutsemast.

Mullaõhk saab hapnikku atmosfäärist: selle kogus pinnases on 1-2% väiksem kui atmosfääriõhus. Hapnikku tarbivad pinnases loomad, mikroorganismid ja taimejuured. Kõik nad eraldavad süsinikdioksiidi. Pinnase õhus on seda 10-15 korda rohkem kui atmosfääris. Vaba gaasivahetus pinnase ja atmosfääriõhu vahel saab toimuda ainult siis, kui tahkete osakeste vahelised augud ei ole täielikult veega täidetud. Pärast tugevaid vihmasid või kevadel, pärast lume sulamist, on muld veega küllastunud. Mullas pole piisavalt õhku ja surmaohus kipuvad paljud loomad mullast lahkuma. See seletab vihmausside ilmumist pinnale pärast tugevaid vihmasid.

Mullaloomade hulgas on kiskjaid ja neid, kes toituvad elustaimede osadest, peamiselt juurtest. Tarbijaid on ka mullas lagunevatele taime- ja loomajäänustele - ehk on nende toitumises oluline roll ka bakteritel.

Mullaloomad leiavad toitu kas mullast endast või selle pinnalt. Paljude nende eluline tegevus on väga kasulik. Eriti kasulik on vihmausside tegevus, kes tõmbavad oma aukudesse tohutul hulgal taimejäätmeid: see aitab kaasa huumuse moodustumisele ja tagastab mulda taimejuurte abil sellest eraldatud ained.

Metsamuldades taaskasutavad selgrootud, eriti vihmaussid, üle poole kogu leheprahist. Aasta jooksul viskavad nad igalt hektarilt maapinnale kuni 25-30 tonni enda töödeldud, heaks struktuurseks pinnaseks muudetud mulda. Kui jaotada see maa ühtlaselt kogu hektari pinnale, saad 0,5-0,8 cm kihi, mistõttu vihmausse ei peeta asjata kõige olulisemaks mullamoodustajaks.

Mullas ei "tööta" mitte ainult vihmaussid, vaid ka nende lähimad sugulased - väiksemad valkjad anneliidid (enhütreiidid ehk potiussid), aga ka teatud tüüpi mikroskoopilised ümarussid (nematoodid), väikesed lestad, mitmesugused putukad, eriti nende vastsed ja lõpuks. puutäid, sajajalgsed ja isegi teod.

Paljude selles elavate loomade puhtmehaaniline töö mõjutab ka mulda. Nad teevad pinnasesse läbikäigud, segavad ja kobestavad, kaevavad auke. Kõik see suurendab tühimike arvu pinnases ning hõlbustab õhu ja vee tungimist selle sügavustesse.

Selline "töö" hõlmab mitte ainult suhteliselt väikeseid selgrootuid, vaid ka paljusid imetajaid - mutte, rästaid, marmotte, maa-oravaid, jerboad, põld- ja metsahiired, hamstrid, hiired, muttrotid. Mõnede nende loomade suhteliselt suured käigud tungivad pinnasesse 1-4 m sügavusele.

Suurte vihmausside käigud ulatuvad veelgi sügavamale: enamikul ussidel ulatuvad need 1,5-2 m, ühel lõunapoolsel ussil isegi kuni 8 m. Neid käike kasutavad, eriti tihedamatel muldadel, pidevalt sügavale neisse tungivad taimejuured.

Mõnel pool, näiteks stepivööndis, kaevavad sõnnikumardikad, karud, ritsikad, tarantula ämblikud, sipelgad ja troopikas termiidid pinnasesse suure hulga käike ja auke.

Paljud mullaloomad toituvad taimede juurtest, mugulatest ja sibulatest. Neid, mis ründavad kultuurtaimi või metsaistandusi, peetakse kahjuriteks, näiteks kukeseen. Tema vastne elab mullas umbes neli aastat ja nukkub seal. Esimesel eluaastal toitub peamiselt rohttaimede juurtest. Kuid suureks kasvades hakkab vastne toituma puude, eriti noorte mändide juurtest ja toob metsale või metsaistandikele suurt kahju.

Erinevate taimede juurtest toituvad ka klikimardikate, tumemardikate, kärsakate, õietolmu sööjate vastsed, mõnede liblikate röövikud, näiteks näksikulbid, paljude kärbeste vastsed, tsikaadid ja lõpuks ka juur-lehetäid, nagu filoksera, kahjustades neid tõsiselt.

Suur hulk putukaid, kes kahjustavad taimede õhust osi - varsi, lehti, õisi, vilju - munevad mulda; siin peidavad end põua ajal munadest koorunud vastsed, talvituvad ja nukkuvad.

Mullakahjurite hulka kuuluvad teatud tüüpi lestad ja sajajalgsed, paljad nälkjad ja äärmiselt arvukad mikroskoopilised ümarussid - nematoodid. Nematoodid tungivad mullast taimede juurtesse ja häirivad nende tavapärast elu.

Paljud kiskjad elavad pinnases. "Rahumeelsed" mutid ja rästad söövad tohutul hulgal vihmausse, tigusid ja putukate vastseid, ründavad isegi konni, sisalikke ja hiiri. Nad söövad peaaegu pidevalt. Näiteks sööb metsik päevas tema enda kaaluga võrdse koguse elusolendeid!

Kiskjad kuuluvad peaaegu kõigi pinnases elavate selgrootute rühmade hulka. Suured ripsloomad ei toitu mitte ainult bakteritest, vaid ka lihtsatest loomadest, näiteks lipulistest. Ripsloomad ise on mõnede ümarusside saagiks. Röövlestad ründavad teisi lestasid ja pisikesi putukaid. Kiskjateks on ka õhukesed pikad kahvatuvärvilised mullapragudes elavad geofiilsed sajajalgsed, aga ka suuremad tumedat värvi luuviljad ja sajajalgsed, kes hoiavad kivide all, kändude sees, metsaaluses. Nad toituvad putukatest ja nende vastsetest, ussidest ja muudest väikeloomadest. Kiskjate hulka kuuluvad ämblikud ja neile lähedased heinategijad ("niida-niida-jalg"). Paljud neist elavad mulla pinnal, allapanus või maas lebavate esemete all.

Pinnas elab palju röövputukaid: maamardikad ja nende vastsed, kes mängivad olulist rolli kahjurite hävitamisel, paljud sipelgad, eriti suuremad liigid, mis hävitavad suure hulga kahjulikke röövikuid, ja lõpuks kuulsad sipelgalõvid, nii et nime saanud seetõttu, et nende vastsed röövivad sipelgaid. Sipelgalõvi vastsel on tugevad teravad lõuad, tema pikkus on umbes 1 cm. Vastne kaevab kuiva liivasesse pinnasesse, tavaliselt männimetsa serva, lehtrikujulise augu ja urgitseb selle põhjas liiva sisse, paljastades vaid laiad. - avatud lõuad. Lehtri servale langevad väikesed putukad, enamasti sipelgad, veerevad alla. Sipelgalõvi vastne haarab neist kinni ja imeb välja.

Kohati leidub mullas röövlooma ... seeni! Selle keerulise nimega seene seeneniidistik - didymozoophage - moodustab spetsiaalsed püüdmisrõngad. Väikesed mullaussid - nematoodid satuvad neisse. Seen lahustab spetsiaalsete ensüümide abil ussi üsna tugeva kesta, kasvab selle keha sees ja sööb selle puhtaks.

Mulla elutingimustega kohanemise käigus arendasid selle elanikud keha vormis ja struktuuris, füsioloogilistes protsessides, paljunemises ja arengus, ebasoodsate tingimuste talumise võimes ja käitumises mitmeid tunnuseid. Kuigi igal loomaliigil on talle omaseid tunnuseid, on erinevate mullaloomade organisatsioonis ühiseid jooni, mis on ühised tervetele rühmadele, kuna elutingimused mullas on põhimõtteliselt ühesugused kõigi selle elanike jaoks.

Vihmaussidel, nematoodidel, enamikul sajajalgsetel, paljude mardikate ja kärbeste vastsetel on väga piklik painduv keha, mis võimaldab neil hõlpsasti liikuda läbi käänuliste kitsaste käikude ja pinnasepragude. Vihmausside ja teiste anneliidide harjased, lülijalgsete karvad ja küünised võimaldavad neil oluliselt kiirendada liikumist pinnases ja püsivad kindlalt urgudes, klammerdudes käikude seinte külge. Vaadake, kui aeglaselt uss üle maapinna roomab ja kui kiiresti, tegelikult hetkega, oma auku peitub. Uute käikude rajamisel venitavad ja lühendavad paljud mullaloomad vaheldumisi keha. Samal ajal pumbatakse kõhuõõne vedelik perioodiliselt looma eesmisse otsa. Ta. tugevalt paisub ja surub mullaosakesi. Teised loomad rajavad oma teed esijalgadega maad kaevates, millest on saanud erilised kaevamisorganid.

Pidevalt mullas elavate loomade värvus on tavaliselt kahvatu - hallikas, kollakas, valkjas. Nende silmad on reeglina halvasti arenenud või üldse mitte, kuid haistmis- ja kompimisorganid on väga peenelt arenenud.

Teadlased usuvad, et elu tekkis ürgses ookeanis ja levis siit maale alles palju hiljem (vt Art. ""). On täiesti võimalik, et mõne maismaalooma jaoks oli muld üleminekukeskkonnaks vees elust maismaale, kuna muld on oma omadustelt elupaiga vaheaine vee ja õhu vahel.

Oli aeg, mil meie planeedil eksisteerisid ainult veeloomad. Paljude miljonite aastate pärast, kui maa oli juba tekkinud, tabasid mõned neist sagedamini kui teised. Siin, kuivamise eest põgenedes, kaevasid nad maasse ja kohanesid järk-järgult alalise eluga esmases pinnases. Miljonid aastad on möödunud. Mõnede mullaloomade järeltulijad, kes olid välja töötanud kohandused, et kaitsta end kuivamise eest, said lõpuks võimaluse tulla maa pinnale. Kuid ilmselt ei saanud nad alguses siia kauaks jääda. Ja nad pidid välja tulema alles öösel. Seni ei paku muld peavarju mitte ainult "omadele", selles pidevalt elavatele mullaloomadele, vaid ka paljudele, kes tulevad sinna vaid korraks veekogudest või maapinnalt munema. , nukkuma, läbima teatud arenguetapi. , põgenema kuuma või külma eest.

Mullaloomade maailm on väga rikas. See hõlmab umbes kolmsada liiki algloomi, üle tuhande liigi ümar- ja anniidussi, kümneid tuhandeid lülijalgsete liike, sadu molluskeid ja mitmeid selgroogseid liike.

Nende hulgas on nii kasulikke kui ka kahjulikke. Kuid enamik mullaloomi on endiselt loetletud rubriigis "ükskõiksed". Võib-olla on see meie teadmatuse tagajärg. Nende uurimine on teaduse järgmine ülesanne.

Loomade elupaigana on muld veest ja õhust väga erinev. Proovige käega õhus vehkida - te ei märka peaaegu mingit vastupanu. Tee sama ka vees - tunned keskkonna märkimisväärset vastupanu. Ja kui sa langetad käe auku ja katad selle mullaga, siis on seda raske tagasi tõmmata. On selge, et loomad saavad pinnases suhteliselt kiiresti liikuda ainult looduslikes tühimikutes, pragudes või varem kaevatud käikudes. Kui sellest teel midagi ei ole, siis saab loom edasi liikuda ainult läbikäigust läbi murdes ja maad tagasi riisudes või maa alla neelates ja sisikonnast läbi ajades. Liikumiskiirus on sel juhul muidugi tähtsusetu.
Iga loom peab elamiseks hingama. Hingamistingimused pinnases on erinevad kui vees või õhus. Muld koosneb tahketest osakestest, veest ja õhust. Tahked osakesed väikeste tükkidena hõivavad veidi üle poole selle mahust; ülejäänu moodustavad tühimikud - poorid, mida saab täita õhuga (kuivas pinnases) või veega (niiskusega küllastunud pinnases). Vesi katab reeglina kõik mullaosakesed õhukese kilega; ülejäänud ruumi nende vahel hõivab veeauruga küllastunud õhk.
Mulla sellise struktuuri tõttu elab selles arvukalt loomi, kes hingavad läbi naha. Kui need maa seest välja võtta, surevad nad kiiresti kuivamise tõttu välja. Pealegi elab pinnases sadu liike jõgedes, tiikides ja soodes elavaid tõelisi mageveeloomi. Tõsi, need on kõik mikroskoopilised olendid - madalamad ussid ja üherakulised algloomad. Nad liiguvad, hõljuvad mullaosakesi katvas veekiles. Kui pinnas kuivab, eritavad need loomad kaitsekesta ja jäävad justkui magama.

Vihmauss lohistab langenud lehe oma auku.

Mullaõhk saab hapnikku atmosfäärist: selle kogus pinnases on 1-2% väiksem kui atmosfääriõhus. Hapnikku tarbivad pinnases loomad, mikroorganismid ja taimejuured. Kõik nad eraldavad süsinikdioksiidi. Pinnase õhus on seda 10-15 korda rohkem kui atmosfääris. Pinnase ja atmosfääriõhu vaba gaasivahetus toimub ainult siis, kui tahkete osakeste vahelised poorid ei ole täielikult veega täidetud. Pärast tugevaid vihmasid või kevadel, pärast lume sulamist, on muld veega küllastunud. Pinnas pole piisavalt õhku ja surmaohus lahkuvad paljud loomad sealt. See seletab vihmausside ilmumist pinnale pärast tugevaid vihmasid.
Mullaloomade hulgas on nii kiskjaid kui ka neid, kes toituvad elustaimede osadest, peamiselt juurtest. Samuti on mullas lagunevate taime- ja loomajäänuste tarbijaid - võib-olla mängivad nende toitumises olulist rolli ka bakterid.
Mullaloomad leiavad toitu kas mullast endast või selle pinnalt.
Paljude nende eluline tegevus on väga kasulik. Eriti kasulik on vihmausside tegevus. Nad tõmbavad oma urgudesse tohutul hulgal taimejäätmeid, mis aitab kaasa huumuse moodustumisele ja naaseb pinnasesse taimejuurte poolt sellest eraldatud ained.
Metsamuldades taaskasutavad selgrootud, eriti vihmaussid, üle poole kogu leheprahist. Aasta jooksul viskavad nad igalt hektarilt maapinnale kuni 25-30 tonni enda töödeldud, heaks struktuurseks pinnaseks muudetud mulda. Kui jaotada see maa ühtlaselt kogu hektari pinnale, saad 0,5-0,8 cm kihi, mistõttu vihmausse ei peeta asjata kõige olulisemaks mullamoodustajaks. Mullas ei "tööta" mitte ainult vihmaussid, vaid ka nende lähimad sugulased - väiksemad valkjad anneliidid (enhütreiidid ehk potiussid), aga ka teatud tüüpi mikroskoopilised ümarussid (nematoodid), väikesed lestad, mitmesugused putukad, eriti nende vastsed ja lõpuks. puutäid, sajajalgsed ja isegi teod.

Medvedka.

Paljude selles elavate loomade puhtmehaaniline töö mõjutab ka mulda. Teevad käike, segavad ja kobestavad mulda, kaevavad auke. Kõik see suurendab tühimike arvu pinnases ning hõlbustab õhu ja vee tungimist selle sügavusse.
Selline "töö" hõlmab mitte ainult suhteliselt väikeseid selgrootuid, vaid ka paljusid imetajaid - mutte, rästaid, marmotte, maa-oravaid, jerboad, põld- ja metsahiired, hamstrid, hiired, muttrotid. Mõnede nende loomade suhteliselt suured käigud ulatuvad 1-4 m sügavusele.
Suurte vihmausside käigud ulatuvad veelgi sügavamale: enamikul ulatuvad nad 1,5-2 m, ühel lõunapoolsel ussil isegi 8 m. Neid käike kasutavad eriti tihedamatel muldadel pidevalt sügavusse tungivad taimejuured. Mõnel pool, näiteks stepivööndis, kaevavad sõnnikumardikad, karud, ritsikad, tarantula ämblikud, sipelgad ja troopikas termiidid pinnasesse suure hulga käike ja auke.
Paljud mullaloomad toituvad taimede juurtest, mugulatest ja sibulatest. Neid, mis ründavad kultuurtaimi või metsaistandusi, peetakse kahjuriteks, näiteks kukeseen. Tema vastne elab mullas umbes neli aastat ja nukkub seal. Esimesel eluaastal toitub peamiselt rohttaimede juurtest. Kuid suureks kasvades hakkab vastne toituma puude, eriti noorte mändide juurtest ja toob metsale või metsaistandikele suurt kahju.

Muti käpad on mullas eluga hästi kohanenud.

Erinevate taimede juurtest toituvad ka klikimardikate, tumemardikate, kärsakate, õietolmu sööjate vastsed, mõnede liblikate röövikud, näiteks näksikulbid, paljude kärbeste vastsed, tsikaadid ja lõpuks ka juur-lehetäid, nagu filoksera, kahjustades neid tõsiselt.
suur hulk putukaid, kes kahjustavad taimede õhust osi - varsi, lehti, õisi, vilju, munevad mulda; siin peidavad end põua ajal munadest koorunud vastsed, talvituvad ja nukkuvad. Mullakahjurite hulka kuuluvad teatud tüüpi lestad ja sajajalgsed, paljad nälkjad ja äärmiselt arvukad mikroskoopilised ümarussid - nematoodid. Nematoodid tungivad mullast taimede juurtesse ja häirivad nende tavapärast elu. Paljud kiskjad elavad pinnases. "Rahumeelsed" mutid ja rästad söövad tohutul hulgal vihmausse, tigusid ja putukate vastseid, ründavad isegi konni, sisalikke ja hiiri. Need loomad söövad peaaegu pidevalt. Näiteks sööb metsik päevas tema enda kaaluga võrdse koguse elusolendeid!
Kiskjaid leidub peaaegu kõigi pinnases elavate selgrootute rühmade hulgas. Suured ripsloomad ei toitu mitte ainult bakteritest, vaid ka lihtsatest loomadest, näiteks lipulistest. Ripsloomad ise on mõnede ümarusside saagiks. Röövlestad ründavad teisi lestasid ja pisikesi putukaid. Kiskjateks on ka õhukesed pikad kahvatuvärvilised geofiilsed sajajalgsed, kes elavad mullapragudes, aga ka suuremad tumedat värvi luuviljad ja sajajalgsed, kes hoiavad kivide all, kändude sees. Nad toituvad putukatest ja nende vastsetest, ussidest ja muudest väikeloomadest. Kiskjate hulka kuuluvad ämblikud ja neile lähedased heinategijad ("niida-niida-jalg"). Paljud neist elavad mulla pinnal, allapanus või maas lebavate esemete all.

Sipelgalõvi vastne tema ehitatud liivakraatri põhjas.

saidi vet.apteka.uz andmetel

Maapinna all elab palju loomi ja putukaid, tutvustame teie tähelepanu 10 parima maa all elava olendi reitingule

Kaevajate perekonna väike urguv näriline. Erineb imetajate jaoks ainulaadse sotsiaalse struktuuri poolest, külmaverelisus, tundlikkus hapete suhtes, valutundlikkus, vastupidavus CO2 kontsentratsioonile. See on närilistest pikima elueaga kuni 28 aastat. Vaata teda, ta on kohutav.

2.

Muttide alamperekonna suurim esindaja: tema kehapikkus on 25-35 cm, kaal ulatub 1 kg-ni. Ülakeha värvus on hele, hallikaskollane või ookerpruun. Ta juhib rangelt maa-alust, väljakujunenud eluviisi, ehitades mitmetasandilisi läbipääsusüsteeme. Kaevab maad peamiselt lõikehammastega. Maa-alused söödakäigud (läbimõõt 11-16 cm) laotakse 20-50 cm sügavusele, sageli liivakihtidena. Maa pinnal näitavad need pinnase väljaheited kärbitud koonuste kujul, mille kõrgus on 30-50 cm ja mis kaaluvad 10 kg või rohkem. Toitetunnelite kogupikkus ulatub 500 meetrini. Pesakambrid ja sahvrid asuvad 0,9-3 m sügavusel.Olen kohanud sellist seltsimeest, tal on kohutavad hambad, ärge isegi proovige teda üles võtta, hammastega suudab ta labida tääki painutada .

klassi imetajate seltsi putuktoidulised. Laialt levinud Euraasias ja Põhja-Ameerikas. Need on väikesed ja keskmise suurusega putuktoidulised: keha pikkus 5-21 cm; kaal 9 kuni 170 g Mutid on kohanenud maa-aluse, urguva eluviisiga. Nende keha on piklik, ümar, kaetud paksu, ühtlase, sametise karvaga. Mutikarval on ainulaadne omadus - selle kuhi kasvab sirgelt ega ole kindlas suunas orienteeritud. See võimaldab mutil kergesti liikuda maa all igas suunas.

Väikenärilised, kelle kaal ulatub 700 g.Keha pikkus 17-25 cm, saba 6-8 cm Morfoloogilised tunnused näitavad suurt kohanemisvõimet maa-aluse eluviisiga. Nad juhivad maa-alust elustiili, ehitades keerulisi hargnenud käikude süsteeme koos pesakambrite, sahvrite ja tualettruumidega. Tuko-tuko ehitamiseks eelistatakse kobedat või liivast pinnast.

Kalakehade kehapikkus on 9-35 cm, saba 4-14 cm. Mõne Kesk-Ameerika liigi kaal võib ulatuda kilogrammini. Gopherid veedavad suurema osa oma elust keerulistes maa-alustes käikudes, mis on paigutatud erinevatesse pinnasehorisontidesse. Selliste tunnelite pikkus ulatub 100 meetrini.

Silindrikujuliste madude perekond. Sellel on väike suurus ja tihe koostis. Keha on must ja kaks rida suuri pruune. Juhib maa-alust elustiili, toitub vihmaussidest.

Kala, kes veedab suurema osa ajast põhjamuulas ja veehoidla kuivamisel urgitseb karpkala 1-10 meetri sügavusele mudasse ja võib sellises olekus elada mitu aastat.

suur putukas, kehapikkus (ilma vurrude ja tsertideta) kuni 5 sentimeetrit. Kõht on tsefalotoraksist ca 3 korda suurem,pehme värtnakujuline,täiskasvanutel u 1cm läbimõõduga.Kõhu otsas on märgata paaritud niitjad lisandid -tserci,kuni 1cm pikkused.Putukas juhib valdavalt maa-alust elustiili, kuid lendab hästi, jookseb maas ja ujub. Pinnale pääseb harva, peamiselt öösel.

Idapoolsete liikide täiskasvanud isendite (imago) pikkus on 25-28 mm, läänepoolsete liikide pikkus 26-32 mm. Keha on must, punakaspruuni elytraga. Täiskasvanud staadiumis (imago) ilmuvad mardikad maapinnale aprilli lõpus või maikuus ja elavad umbes 5-7 nädalat. Umbes 2 nädala pärast toimub paaritumine, mille järel emane hakkab munema, asetades need maa alla 10-20 cm sügavusele.See protsess võib toimuda mitmes etapis ja täissidur on 60-80 muna. Pärast munemist sureb emane maimardikas kohe.

Vihmausside keha on kuni 2 m pikk ja koosneb paljudest rõngakujulistest segmentidest 80 - 300. Liikumisel toetuvad vihmaussid lühikestele harjastele, mis asuvad igal segmendil, välja arvatud esiosa. Harjade arv varieerub 8-st mitmekümneni. Vihmaussid elavad kõigil mandritel peale Antarktika, kuid ainult mõned liigid olid algselt laia geograafilise levialaga, ülejäänud tõid sisse inimesed.

Mulla heterogeensus toob kaasa asjaolu, et erineva suurusega organismide jaoks toimib see erineva keskkonnana. Mikroorganismide jaoks on mullaosakeste tohutu kogupind eriti oluline, kuna valdav enamus mikroobide populatsioonist adsorbeerub neile. Mullakeskkonna keerukus loob väga erinevaid tingimusi mitmesugustele funktsionaalsetele rühmadele: aeroobidele ja anaeroobidele, orgaaniliste ja mineraalsete ühendite tarbijatele. Mikroorganismide levikut pinnases iseloomustavad väikesed kolded, sest isegi üle mõne millimeetri on võimalik asendada erinevaid ökoloogilisi tsoone.

Väikestele mullaloomadele (joon. 52, 53), mis on kombineeritud nimetuse alla mikrofauna(algloomad, rotiferid, tardigradid, nematoodid jne), on pinnas mikroreservuaaride süsteem. Põhimõtteliselt on need veeorganismid. Nad elavad pinnase poorides, mis on täidetud gravitatsiooni- või kapillaarveega ja osa nende elust võib sarnaselt mikroorganismidega olla adsorbeerunud olekus osakeste pinnal õhukeses kile niiskuskihis. Paljud neist liikidest elavad tavalistes veekogudes. Mullavormid on aga palju väiksemad kui mageveelised ja lisaks eristuvad nad võimega püsida pikka aega entsesteeritud olekus, oodates ära ebasoodsaid perioode. Kui magevee amööbid on 50-100 mikroni suurused, siis mulla omad vaid 10-15 mikronit. Lipuliste esindajad on eriti väikesed, sageli vaid 2-5 mikronit. Mullaripslastel on ka kääbussuurused ja pealegi võivad nad oluliselt muuta keha kuju.

Riis. 52. Testate amööb, mis toitub kõdunevatel metsaaluse lehtedel bakteritest

Riis. 53. Mulla mikrofauna (W. Dunger, 1974 järgi):

1-4 - flagella; 5-8 - alasti amööb; 9‑10 - testate amööb; 11-13 - ripslased; 14-16 - ümarussid; 17-18 - rotiferid; 19-20 - tardigrade

Veidi suuremate loomade õhuhingajatele näib pinnas madalate koobaste süsteemina. Sellised loomad on rühmitatud nimede alla mesofauna(joonis 54). Mulla mesofauna esindajate suurused ulatuvad kümnendikest kuni 2-3 mm. Sellesse rühma kuuluvad peamiselt lülijalgsed: arvukad puukide rühmad, primaarsed tiibadeta putukad (vedrusabad, proturid, kahe sabaga putukad), väikesed tiivuliste liigid, sajajalgsed symphyla jne. Neil pole kaevamiseks spetsiaalseid kohandusi. Nad roomavad mööda mullaõõnsuste seinu jäsemete abil või vingerdavad nagu uss. Veeauruga küllastunud pinnaseõhk võimaldab teil hingata läbi katete. Paljudel liikidel puudub hingetoru süsteem. Sellised loomad on kuivamise suhtes väga tundlikud. Nende peamine päästevahend õhuniiskuse kõikumisest on liikumine sisemaale. Kuid sügavale mullaõõnsustesse rändamise võimalust piirab pooride läbimõõdu kiire vähenemine, mistõttu saavad mullakaevudest liikuda vaid kõige väiksemad liigid. Mesofauna suurematel esindajatel on teatud kohandused, mis võimaldavad neil taluda ajutist mulla õhuniiskuse vähenemist: kaitsev soomused kehal, katete osaline läbilaskmatus, tahke paksuseinaline kest koos epikutikuliga koos primitiivse hingetorusüsteemiga, pakub hingamist.

Riis. 54. Mulla mesofauna (no W. Danger, 1974):

1 - vale skorion; 2 - Gama uus rakett; 3-4 kesta lestad; 5 - sajajalgne pauroioda; 6 - kironomiidi sääsevastne; 7 - perest pärit mardikas. Ptiliidae; 8-9 vedrusabad

Mesofauna esindajad kogevad perioode, mil pinnas on õhumullides veega üle ujutatud. Õhk jääb loomade keha ümber kinni tänu nende mittemärguvatele katetele, mis on varustatud ka karvade, soomustega jne. Õhumull toimib väikese looma jaoks omamoodi "füüsilise lõpusena". Hingamine toimub hapniku difundeerumise tõttu ümbritsevast veest õhukihti.

Mikro- ja mesofauna esindajad taluvad talvist mulla külmumist, kuna enamik liike ei saa negatiivse temperatuuriga kihtidest alla minna.

Suuremaid mullaloomi, kelle keha suurus on 2-20 mm, nimetatakse esindajateks makrofauna(joonis 55). Need on putukate vastsed, sajajalgsed, enhitreidid, vihmaussid jne. Nende jaoks on pinnas tihe keskkond, mis tagab liikumisel märkimisväärse mehaanilise vastupidavuse. Need suhteliselt suured vormid liiguvad pinnases kas looduslikke kaevu laiendades mullaosakesi laiali lükates või uusi käike kaevates. Mõlemad liikumisviisid jätavad jälje loomade välisstruktuuri.

Riis. 55. Mulla makrofauna (no W. Danger, 1974):

1 - vihmauss; 2 - puutäid; 3 - häbejalgsed sajajalgsed; 4 - kahejalgne sajajalgne; 5 - jahvatatud mardika vastne; 6 - kliki mardika vastne; 7 - karu; 8 - grub grub

Võimalus liikuda mööda õhukesi kaevu peaaegu ilma kaevamist kasutamata on omane ainult liikidele, millel on väikese ristlõikega keha, mis võib käänulistes käikudes tugevalt painduda (tujukjalgsed - luuviljad ja geofiilid). Mullaosakesi kehaseinte survel laiali lükates liiguvad vihmaussid, sajajalgsete sääskede vastsed jt. Pärast tagumise otsa fikseerimist need õhenevad ja pikendavad eesmist, tungides kitsastesse mullapragudesse, seejärel kinnitavad esiosa. kere ja suurendada selle läbimõõtu. Samal ajal tekib laienenud piirkonnas lihaste töö tõttu kokkusurumatu intrakavitaarse vedeliku tugev hüdrauliline rõhk: ussides tsöloomikottide sisu ja tipulidides hemolümf. Surve kandub läbi keha seinte pinnasesse ja nii laiendab loom kaevu. Samal ajal jääb maha avatud käik, mis ähvardab suurendada aurumist ja kiskjate jälitamist. Paljud liigid on kohanenud ökoloogiliselt kasulikuma liikumisviisiga pinnases - kaevamine koos nende taga oleva käigu ummistumisega. Kaevamine toimub mullaosakeste kobestamise ja riisumisega. Selleks kasutavad erinevate putukate vastsed pea eesmist otsa, alalõualuusid ja esijäsemeid, mis on laiendatud ja tugevdatud paksu kitiinikihiga, ogasid ja väljakasvu. Kere tagumises otsas arenevad tugevaks fikseerimiseks mõeldud seadmed - sissetõmmatavad toed, hambad, konksud. Viimaste segmentide läbipääsu sulgemiseks on paljudel liikidel spetsiaalne surutud platvorm, mida raamivad kitiinsed küljed või hambad, omamoodi käru. Sarnased platvormid moodustuvad elytra tagaküljele ka kooremardikatel, kes kasutavad neid ka käikude puurijahuga ummistamiseks. Nende taga oleva läbipääsu sulgemisel on loomad - pinnase elanikud pidevalt suletud kambris, mis on küllastunud oma keha aurustumisega.

Enamiku selle ökoloogilise rühma liikide gaasivahetus toimub spetsiaalsete hingamiselundite abil, kuid koos sellega täiendab seda gaasivahetus naha kaudu. See on isegi võimalik eranditult nahahingamine, näiteks vihmausside, enchitreide puhul.

Kaevatavad loomad võivad jätta kihte, kus tekivad ebasoodsad tingimused. Põuaajal ja talvel koonduvad nad sügavamatesse kihtidesse, tavaliselt mõnekümne sentimeetri kaugusele pinnast.

Megafauna mullad on suured väljakaevamised, peamiselt imetajate seast. Paljud liigid veedavad kogu oma elu mullas (muttrotid, mutihiired, zokorid, euraasia mutid, kuldmutid

Aafrika, Austraalia marsupial mutid jne). Nad teevad pinnasesse terveid käikude ja aukude süsteeme. Nende loomade välimus ja anatoomilised omadused peegeldavad nende kohanemisvõimet maa-aluse elustiiliga. Neil on vähearenenud silmad, kompaktne, valkjas keha lühikese kaelaga, lühike paks karv, tugevad kaevuvad jäsemed tugevate küünistega. Mutirotid ja mutihiired kobestavad oma peitlitega maapinda. Mulla megafauna hulka tuleks arvata ka suured oligohaetid, eriti troopikas ja lõunapoolkeral elavate sugukonna Megascolecidae esindajad. Suurim neist, Austraalia Megascolides australis, ulatub 2,5 ja isegi 3 m pikkuseks.

Lisaks mulla püsielanikele võib suurloomade hulgas eristada suurt ökoloogilist rühma. urgude elanikud(maaoravad, marmotid, jerboad, jänesed, mägrad jne). Nad toituvad pinnasel, kuid sigivad, uinuvad, puhkavad ja pääsevad ohust pinnasesse. Paljud teised loomad kasutavad oma urgusid, leides neis soodsa mikrokliima ja peavarju vaenlaste eest. Nornikutel on maismaaloomadele iseloomulikke struktuurseid tunnuseid, kuid neil on mitmeid urguva eluviisiga seotud kohandusi. Näiteks mägradel on pikad küünised ja tugevad esijäsemete lihased, kitsas pea ja väikesed kõrvad. Võrreldes mittekaevavate jänestega on küülikutel märgatavalt lühenenud kõrvad ja tagajalad, tugevam kolju, tugevamad luud ja käsivarte lihased jne.

Mitmete ökoloogiliste tunnuste puhul on muld vahekeskkond vee ja maa vahel. Pinnase toovad veekeskkonnale lähemale selle temperatuurirežiim, mulla õhu hapnikusisalduse vähenemine, veeauruga küllastumine ja vee esinemine muul kujul, soolade ja orgaaniliste ainete sisaldus mullalahustes ning võime liikuda kolmes dimensioonis.

Pinnase õhu olemasolu, kuivamise oht ülemistes horisontides ja pinnakihtide temperatuurirežiimi üsna järsud muutused toovad pinnase õhukeskkonnale lähemale.

Mulla kui loomade elupaiga vahepealsed ökoloogilised omadused viitavad sellele, et muld mängis loomamaailma evolutsioonis erilist rolli. Paljude rühmade, eriti lülijalgsete jaoks oli pinnas keskkond, mille kaudu algselt vees elavad elanikud said maismaa eluviisile üle minna ja maad vallutada. Seda lülijalgsete arenguteed tõestasid M. S. Gilyarovi (1912-1985) tööd.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mullaloomad. Maa-alused elanikud. Milliseid putukaid võib mullast leida ja kas neid peaks kartma Mida loomad mullas teevad

# data[].attributes.attachment_link.description
Kes elab mullas? Sellest artiklist saate teada, millised loomad mullas elavad. Kõik loomad peavad elamiseks hingama. Hingamistingimused pinnases on erinevad kui vees või õhus. Muld koosneb tahketest osakestest, veest ja õhust. Tahked osakesed väikeste tükkidena hõivavad veidi üle poole pinnase mahust; ülejäänud mahu moodustavad pooriruumid, mida saab täita õhuga (kuivas pinnases) või veega (niiskusega küllastunud pinnases).

# data[].attributes.body
Hiirenärilised

# data[].attributes.body
Medvedka

# data[].attributes.body
1) Vihmauss

# data[].attributes.body
Kuna mulla vette pannes tuleb mullid veepinnale.

# data[].attributes.body
Me nägime kivisi, oksi, juuri, liiva terad.

# data[].attributes.body
Tekib kondenseerumine.

# data[].attributes.body
Kliima- Kliimast sõltub mulla murenemise kiirus.
Reljeef- Mõjutab mulla soojusrežiimi.
Inimesed- Inimtegevus muudab mulla kvaliteeti halvemaks.
Taimed- Taimestik mõjutab mulla viljakust.
Loomad- Vihmaussid ja muud loomad segavad mulda ja eritavad aineid.

# data[].attributes.headline
Roland-Andreas Kangur, Mattias Kaudne, Santiago Jose Ll , Mariette Kõster, Hans Jalajas

# data[].attributes.subject
Roland-Andreas Kangur, Mattias Kaudne, Santiago Jose Ll , Mariette Kõster, Hans Jalajas