# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Театр мініатюр

# data[].attributes.attachment_link.title
Гумореска Петра Ребра - Ідеальна парочка

# data[].attributes.headline
 Семенов Анатолій Семенов — український письменник, гуморист. Життя і творчість цього автора маловідомі й потребують дослідження.Біографічна довідка   Анатолій Семенов народився в Запорізькому краї, проживає в містечку Вільнянськ, що поблизу Запоріжжя.Творчі набутки   Перша книжка Анатолія Семенова могла б побачити світ щонайменше років двадцять тому. Але так вже сталося, що веселі гуморески, фейлетони та бувальщини цього автора, які друкували обласні газети й популярні республіканські журнали та альманахи так і не зібралися докупи в окремій книжці аж до 2007 року. Завдяки ж обласній організації Національної спілки письменників України та Запорізької облдержадміністрації (спонсора видання) книга «Льох на двох» таки народилася. З чим можна привітати молодого (якому вже за шістдесят) автора.   Наразі, представляємо вам, читачеві, збірку гумору «Льох на двох»:* «Десятка»* «Феномен»* «Дивний дядько»* «Ходив когут до сусіда»

# data[].attributes.subject
 Семенов Анатолій Семенов — український письменник, гуморист. Життя і творчість цього автора маловідомі й потребують дослідження.Біографічна довідка   Анатолій Семенов народився в Запорізькому краї, проживає в містечку Вільнянськ, що поблизу Запоріжжя.Творчі набутки   Перша книжка Анатолія Семенова могла б побачити світ щонайменше років двадцять тому. Але так вже сталося, що веселі гуморески, фейлетони та бувальщини цього автора, які друкували обласні газети й популярні республіканські журнали та альманахи так і не зібралися докупи в окремій книжці аж до 2007 року. Завдяки ж обласній організації Національної спілки письменників України та Запорізької облдержадміністрації (спонсора видання) книга «Льох на двох» таки народилася. З чим можна привітати молодого (якому вже за шістдесят) автора.   Наразі, представляємо вам, читачеві, збірку гумору «Льох на двох»:* «Десятка»* «Феномен»* «Дивний дядько»* «Ходив когут до сусіда»

# data[].attributes.headline
Білогуб Володимир Григорович (26 червня 1938 року Омельник Оріхівського району) — український поет, сатирик та гуморист. Дійсний член Міжнародної асоціації гумористів і сатириків «Весела Січ» (курінний Оріхівського гумористично-сатиричного куреня «Гусак», козацьке прізвисько «Дражнило») Біографічні відомості   Малий Володимир Білогуб народився 13 лютого 1935 року і зростав в селянській хаті села Омельник, що в Оріхівському районі на Запоріжжі. Дитинство його пройшло під наглядом і впливом дідуся, який був доброю і компанійською людиною, знав багато байок-оповідок та віршів: ще з дореволюційних часів. І за визнанням самого Володимира - свому дідові він завдячує за свої літературні захоплення та набутий смак до віршованого слова.    Загалом, все життя Володимира Григоровича тісно переплелося з Оріховим. Адже після перших своїх життєвих кроків, уже й шкільництво минуло,  й закінчив уже Оріхівський сільськогосподарський технікум, і після Мелітопольського сільгоспінституту він не поривав зі своєю Батьківщино. Після наук, він осів на своїй Оріхівщині й працював у сільському господарстві, та на освітянській ниві. Нині він є літератором та поважним оріхівчанином - на заслуженому відпочинку.Творчий доробок  Володимир Білогуб автор ліричних, гумористичних і сатиричних творів. За своє життя він друкувався в районній та обласній періодичній пресі, в журналах: «Перець», альманасі «Весела Січ». Принагідно, слід помітити, що певний час Володимир Білогуб керував літературною студією «Ластівка» в, тому ж таки, Оріхові.Відомі його твори:Лірика:* «Незабутні»* «Рідне місто моє»Сатира:* «Еней у парламенті»* «Гонорар»* «Козацькі прізвиська»* «Рогатий верблюд»* «Свіжина буде»* «Курці просо»* «Чемний Микита»* «Прудкі борги»* «Гроші не зайві»* «Знайомий капелюх»* «Хронічне»* «Порада лисим»* «Щасливе подружжя»* «Що краще»* «Палке кохання»* «Показник перевиховання»* «Підступна анкета»* «Приватжарт»* «Загадка природи»* «Геніальна реклама»* «Пітон-людоїд»* «Без проблем»* «Залізничні вибрики»* «Телефонний хуліган»* «Свято гумору»* «Болільник»* «Геракл і Антей»* «Вагомий доказ»* «Ринкові відносини»* «Вождь виручив»* «Підтвердження таланту»* «Сила заповіді»* «Кріль на книжці»* «Поєднання талантів»* «Інвалід»* «Бакалаври»* «Є життя на Марсі»* «Контактер»* «Секрет довголіття»* «Безцінна путівка»* «Теорема з доведенням»* «Радіособака»* «Геноцид»* «Автосервіс»

# data[].attributes.subject
Білогуб Володимир Григорович (26 червня 1938 року Омельник Оріхівського району) — український поет, сатирик та гуморист. Дійсний член Міжнародної асоціації гумористів і сатириків «Весела Січ» (курінний Оріхівського гумористично-сатиричного куреня «Гусак», козацьке прізвисько «Дражнило») Біографічні відомості   Малий Володимир Білогуб народився 13 лютого 1935 року і зростав в селянській хаті села Омельник, що в Оріхівському районі на Запоріжжі. Дитинство його пройшло під наглядом і впливом дідуся, який був доброю і компанійською людиною, знав багато байок-оповідок та віршів: ще з дореволюційних часів. І за визнанням самого Володимира - свому дідові він завдячує за свої літературні захоплення та набутий смак до віршованого слова.    Загалом, все життя Володимира Григоровича тісно переплелося з Оріховим. Адже після перших своїх життєвих кроків, уже й шкільництво минуло,  й закінчив уже Оріхівський сільськогосподарський технікум, і після Мелітопольського сільгоспінституту він не поривав зі своєю Батьківщино. Після наук, він осів на своїй Оріхівщині й працював у сільському господарстві, та на освітянській ниві. Нині він є літератором та поважним оріхівчанином - на заслуженому відпочинку.Творчий доробок  Володимир Білогуб автор ліричних, гумористичних і сатиричних творів. За своє життя він друкувався в районній та обласній періодичній пресі, в журналах: «Перець», альманасі «Весела Січ». Принагідно, слід помітити, що певний час Володимир Білогуб керував літературною студією «Ластівка» в, тому ж таки, Оріхові.Відомі його твори:Лірика:* «Незабутні»* «Рідне місто моє»Сатира:* «Еней у парламенті»* «Гонорар»* «Козацькі прізвиська»* «Рогатий верблюд»* «Свіжина буде»* «Курці просо»* «Чемний Микита»* «Прудкі борги»* «Гроші не зайві»* «Знайомий капелюх»* «Хронічне»* «Порада лисим»* «Щасливе подружжя»* «Що краще»* «Палке кохання»* «Показник перевиховання»* «Підступна анкета»* «Приватжарт»* «Загадка природи»* «Геніальна реклама»* «Пітон-людоїд»* «Без проблем»* «Залізничні вибрики»* «Телефонний хуліган»* «Свято гумору»* «Болільник»* «Геракл і Антей»* «Вагомий доказ»* «Ринкові відносини»* «Вождь виручив»* «Підтвердження таланту»* «Сила заповіді»* «Кріль на книжці»* «Поєднання талантів»* «Інвалід»* «Бакалаври»* «Є життя на Марсі»* «Контактер»* «Секрет довголіття»* «Безцінна путівка»* «Теорема з доведенням»* «Радіособака»* «Геноцид»* «Автосервіс»

# data[].attributes.body
Сатира:
Гонорар

Як урядову телеграму,
Як благодать, як Божий дар,
Зустрів я вість: за епіграму
Мені належить гонорар!

І хоч та сума вельми скромна
Копійок десь під сорок сім...
Але ж душа моя, мов домна,
Метал зварила з купки рим!

# data[].attributes.attachment_link.title
🇺🇦  Українські гуморески. Ukrainian humoresques .

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Театр мініатюр

# data[].attributes.attachment_link.title
Гумореска Петра Ребра - Ідеальна парочка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Александр Пушкарь

# data[].attributes.attachment_link.title
Як ми з кумом вареники варили, Павло Глазовий, гумореска

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Костянтин Холодняк

# data[].attributes.attachment_link.title
Анатолій Паламаренко в Кременчуці. 11 квітня 2017 р.

# data[].attributes.headline
Гумористи За

# data[].attributes.body
Гумористи Запоріжжя

* Білогуб Володимир Григорович
* Білокопитов Микола Григорович
*  Горпинич Анатолій
* Жолдак Олесь Іванович
* Кудря Олексій Семенович
*  Семенов Анатолій
* Сороченко Микола Петрович
* Сумароков Павло
* Ткаченко (Козопас) Олександр
* Юдін Юдін Володимир

# data[].attributes.body
https://youtu.be/IIAAEjJDp_U

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Білокопитов Микола Григорович ( 11 лютого 1954 року, Мелітополь) - поет-сатирик, критик, журналіст. Лауреат премій імені Степана Руданського та Остапа Вишні.

Зимової днини, 11 лютого 1954 року, в місті Мелітополі Запорізької області народився Микола Білокопитов. Та малий Миколка мав і свою малу Батьківщину - селище Кушугум Запорізького району, де пройшло його дитинство й де він закінчив середню школу. Потім була служба в армії - саме на флоті. Повернувшись "на гражданку" юнак подався працювати слюсарем, потім був залізничником та поліграфістом.
Саме останній фах ( поліграфіста) й змінив кардинально долю запоріжського юнака. Спершу боло направлення на навчання до Львівського Українського поліграфічного інституту ім. Івана Федорова, якого він успішно закінчив за спеціальністю "Журналістика, літературний редактор". Потім, набравшись наук, щоби здійснити свою зі своїх мрій, Микола Білокопитов подався в журналістику - якій віддав багато років свого життя. Він працював у газетах "Комсомолець Запоріжжя", "Запорізька правда", "Запорозька Січ", "Світло Оріяни".
Та була ще одна мрія Миколи - писати, адже ще перші проби пера він зробив ще у шкільні роки. Навчаючись у 8 класі, опублікував свої вірші в районній газеті "Червоний промінь", вже згодом, його твори з'являються в обласних газетах "Комсомолець Запоріжжя" і "Запорізька правда". Потім було захоплення сатирою, а відтак, гуморески, байки, мініатюри друкуються в журналах "Старт", "Ранок", "Україна" і, звичайно ж, в "Перці". Публікуються його твори також в "Літературній Україні", колективних збірниках і навіть закордоном - в гумористичному журналі "Всесміх" ( що виходить в Канаді).
Автор книжок сатири і гумору:
* " Вовча наука",
* " Міні знову в моді",
* " Нечиста сила",
* " Без паніки!".
* " Весела парочка",
* " Бізнес баби Федори".
Член Національної Спілки письменників України з 1996 року. За свої творчі успіхи він був визнаний Лауреатом премій імені Степана Руданського та Остапа Вишні.

Біографічна замальовка від побратима-письменника

Автор цих рядків пам'ятає, як далекого 1994 року в тодішнє підвальне приміщення редакції газети "Запорозька Січ", по якому час від часу пробігали, граючись, пацюки, зайшов кремезний стрункий чоловік із лукавинкою в очах. Колеги відрекомендували: "Це - Білокопитов, поет-гуморист". А в мене якраз готувалася до друку сатирична сторінка "Кресало". Побачивши, що правлю гуморески, Микола кивнув:
- Допомогти?
- Ось цю, якщо можеш. Задум у людини гарний, але так неоковирно написано...
За десять чи п'ятнадцять хвилин переді мною лежав твір, що заслуговував на друк не те що в нашій газеті, але й у самому „Перці". При цьому редактор не просто "підчистив" текст, а знайшов інший хід думки, гумореска стала дотепнішою. Ритм і рими - в порядку. Було зрозуміло, що переді мною - професіонал.
Під час тієї розмови з'ясувалося, що Микола має видану збірочку байок і гуморесок "Вовча наука" й готує до друку дві нові - "Нечиста сила" й "Міні знову в моді". А ще закінчив він редакторський факультет Українського поліграфічного інституту у Львові. Дістаю з шухляди рукопис майбутньої своєї збірки й прошу правити безжально, ще прискіпливіше, ніж власну. За кілька тижнів отримую рукопис. О мамо рідна! Він покреслений уздовж і впоперек. На полях - десятки зауважень.
- Тільки не комплексуй, - усміхається Микола, - повинна б вийти в тебе непогана книжка. Лише попрацювати доведеться багато. Головне ж, не пошкодуй - викинь низькопробні твори. Вони псуватимуть видання. Тобі самому буде соромно за них перед читачами.
Бувають люди, котрі вміють гарно повчати інших. Самі ж, як мовиться, в своєму оці колоди не помічають. Білокопитов до власних творів ставиться не менш вимогливо, ніж до чужих. Інколи подасть гумореску чи байку до друку в газеті, вже й головний редактор її підпише, а Микола приходить і з порога:
- Дай мені моє творіння.
Подаю, думаю, що поправить слово чи речення - таке буває майже з кожним. А він:
- Дивися, що з "геніальними" творами роблять.
І, роздерши на шматки, кидає в кошик.
- Ти збожеволів, - кажу. - Була нормальна гумореска, цікава, смішна...
- Це тобі так здається. Вона не годиться. Не мій рівень... Чернетки залишилися. Якщо щось краще додумаю - надрукуємо. А ні - туди їй і дорога!
Під час вечірки Білокопитов - незамінна людина. І не тільки тому, що гуморист, за словом до кишені не лізе, "заведе" будь-яку публіку. Треба - заграє на гітарі чи на баяні. А танцює не гірше Есамбаєва - колись відвідував студію народного танцю. Займався й самбом та вільною боротьбою, а на службі - веслувально-вітрильним спортом - був навіть чемпіоном Північного флоту. І тому козацьке прізвисько Задерихвіст, що дали йому веселосічовики, мабуть, не зовсім точне. Краще було б Галерник!
Виступаємо з ним перед студентами чи учнями. Якщо Миколі першому нададуть слово - інших ця публіка вже може не сприйняти. Тому й залишаємо його завжди "на закуску". Письменник спокійно починає розповідати, що глибоко в душі він - інтимний лірик. І присвятив свого першого вірша ще в далекому 63-му першому своєму коханню - Наталці. Потім на хвильку задумується:
- Ні, збрехав я вам! У шістдесят третьому в мене була Тетяна. А в шістдесят четвертому - Оксана... Ні, з нею - потім, через три роки. А в шістдесят п'ятому, мабуть, була Наталочка. Ходив я тоді в п'ятий клас...
Здавалося б, нічого надто вишуканого не сказав. А діти від реготу під парти залазять. А потім зал чи клас гримить оплесками на його адресу. Виступи Білокопитова бачили й чиновники з Міністерства культури, обіцяли влаштувати гастролі по Україні. Але далі обіцянок справа не пішла...
Утім письменника це не дуже турбує. Він часто цитує незабутнього Павла Григоровича:
- Нам своє робить!
І робить. Тобто, пише. І скажу вам, що вже дописався. Не так давно надійшла довгоочікувана звістка з Києва, з Національної спілки письменників України: Микола Білокопитов став лауреатом Всеукраїнської літературної премії імені Остапа Вишні. У кінці минулого року видав Микола Григорович свій збірник гумору й сатири "Без паніки!". От саме цю книжку компетентне журі НСПУ визнало кращою серед кращих гумористичних збірок. Причому всі члени журі (а це - відомі письменники Олег Чорногуз, Євген Дудар, Михайло Прудник, Гриць Гайовий та інші) були одностайними з цього питання й сказали, що рівної цій збірці серед претендентів і претенденток просто не було.
І це не може не радувати нас із вами, шановні читачі. Хай знають у столиці, що найкращі українські гумористи й сатирики водяться не в Габровому чи десь там у столиці північного сусіда, навіть не в Одесі, а в славному місті Запоріжжі. Бо саме тут, як вважає кошовий „Веселої Січі" Петро Ребро, можливо, й під сімсотлітнім хортицьким дубом, свого часу запорожці писали листа турецькому султанові. І було в тому листі і гумору мішок, і сатири пудів десять. Тому й питається в задачі: кому ж, як не нащадкам отих славних козаків, що на картині Іллі Рєпіна, продовжувати таку гарну справу?
Ото пан Микола й продовжує її. Про це свідчать його книжки "Вовча наука", "Міні знову в моді", "Нечиста сила" і, звичайно ж, "Без паніки!"
Щодо лауреатства, то названа вище премія - не перша. Микола - неодноразовий лауреат конкурсу "Пересмішник", який іноді організовує Асоціація "Весела Січ" та Всеукраїнської літературної премії імені Степана Руданського. А тепер - ще й премії імені Остапа Вишні. Дописався, як бачимо. То так йому й треба! Хай отримує те, що заслужив! І нехай ця премія буде йому не останньою.
Іще Микола є одним зі сподвижників славнозвісного поета Петра Ребра. Разом із ним створював Асоціацію гумористів і сатириків "Весела Січ". Був обраний спочатку осавулом, а потім - кошовим суддею.
Окрім усього, Білокопитов - великий патріот України. Він глибоко впевнений у тому, що оті ганебні небилиці про українців на зразок "моя хата скраю" чи "хай у сусіда корова здохне" - вигадки наших недругів. Бо українські люди в переважній більшості - доброзичливі, працьовиті й добросердні. А коли йому натякають на російське прізвище, він спокійно відповідає: "Дай, Боже, Україні побільше Донцових, Драгоманових, Костомарових, Баранових (має на увазі Віктора Федоровича, автора пісні "Українці мої"), до яких декотрим сіманєнкам з мойсеєнками та вітренками з марченками, не зважаючи на українські прізвища, ще дорости потрібно".

Пилип Юрик

Книжки:
* Весела парочка: Бувальщини та небилиці. - Запоріжжя: Поліграф, 2006. - 111 с.
* Без паніки!: Зібране та перебране: Гуморески, фейлетони, афоризми, усмішки, байки. - Запоріжжя: Дніпров. металург, 2004. - 359 с.
* Нечиста сила: пригод. оповідка. - Запоріжжя: РВП "Видавець", 1995. - 37 с.
* Міні знову в моді: іронічне, гумористичне, сатиричне. - Дніпропетровськ: Січ, 1994. - 106 с.
* Вовча наука: сатира і гумор. - Луцьк, 1991. - 70 с.

Окремі публікації творів:
* Кря-ко-ко; Затулив; Спроба аутотренінгу; Наша людина; Папуга; Принциповий флюгер; Будні многотрудні; Педагогічна поема; Дірка; Підкова щастя: [гуморески] // Письменники Запорізького краю. - Запоріжжя, 2002. - С. 448-451.
* Байки, баєчки, байченята; Нема нічого: [гумор. вірші] // Хортиця. - Запоріжжя, 2002. - №1. - С.105-107.
* Рекламізми // Весела Січ. - Запоріжжя, 2000. - С. 18-19.
* Селекціонер // Весела Січ. - Запоріжжя, 2001. - №8. - С. 22-24.
* У моді не тільки міні: [гумореска; передм. В. Чубенка] // Хортиця. - Запоріжжя, 1998. - Вип. 7. - С. 82-83.
* Без паніки!: [гумор. оповідання] // Веселий курінь. - Запоріжжя, 1997. - №3. - С. 26-30.
* Що на умі, те й на язиці // Веселий курінь. - Запоріжжя, 1995. - №2. - С. 8-11.
* Гість; Метаморфози; На жіноче свято // Веселий курінь. - Запоріжжя, 1993. - С. 7-9.
* Начувайтесь, торбохвати! // Великий Луг. - Запоріжжя, 1992. - С.122.
* Заслонили; Тяжелый хлеб; Ох, мужем быть не мед! // Веселая ярмарка. - М., 1992. - С. 325-326.
* Кря-ко-ко: (байка) // Хортиця. - Запоріжжя,1992. - Вип.2. - С.177-178.
* Рука; Будні обіцяльника // Веселий ярмарок. - К., 1987. - Вип. 5. - С. 208.
* Муха: оповідання // Київ. - 1999. - №3-4. - С. 181-182.
* Козацьке сало: гумореска про укр. назви неукр. об'єктів (речей) в Запоріжжі // Перець. - 1999. - №1. - С. 6.

Корисні посилання

# data[].attributes.attachment_link.title
Білокопитов Микола Григорович - Хата-читальня Запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.description
Білокопитов Микола Григорович ( 11 лютого 1954 року, Мелітополь) - поет-сатирик, критик, журналіст. Лауреат премій імені Степана Руданського та Остапа Вишні. Зимової днини, 11 лютого 1954 року, в місті Мелітополі Запорізької області народився Микола Білокопитов. Та малий Миколка мав і свою малу Батьківщину - селище Кушугум Запорізького району, де пройшло його дитинство й де він закінчив середню школу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Ткаченко (Козопас) ( 27 серпня 1937 року, с. Антонівка, Черкаська область) - український письменник, поет-байкар, гуморист-сатирик. Живе й творить в Запоріжжі.

К озопас... Таке жартівливе прізвисько дали Олександрові Ткаченку його колеги з "Веселої Січі". Чому? Тому, що він вийшов, як колись говорилося, з гущі народу ( родом із села Антонівки Шполянського району Черкаської області), тож у дитинстві не міг не пасти кіз або гусей чи корів. По-друге, після закінчення військового училища він майже тридцять років служив у Збройних силах і, так би мовити, пас молоде воїнство. Не забував і про себе: до військової освіти добавив ще одну вищу (цивільну) - закінчив заочно факультет журналістики Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченка. А по-третє, вийшовши в запас у званні підполковника, О.Ткаченко не вельми "розкошував" на свою пенсію, тому був змушений завести "кормилицю" - козу Азу, у якої, подейкують, молоко цілюще, мов женьшень або легендарна віагра.
Поетичним словом Сашко "балувався" ще в юності ( писав оди, присвячені молодим кралям), потім зрідка друкувався в армійській пресі (як правило, це були "датські" вірші та ще й написані на "общепонятном языке"), але коли повернувся на батьківщину і потрапив до кола запорізьких літераторів, в ньому ожило-воскресло "українство", а з ним - і нестримно-буйне почуття гумору. Вже перші веселі твори , написані О.Ткаченком рідною мовою, засвідчили, що в українську гумористику йде обдарований, оригінальний майстер із міцною козацькою закваскою.
Невдовзі гуморески Олександра Ткаченка, сиріч Козопаса, стали окрасою альманаху "Весела Січ". Їх щедро й охоче публікували тижневик "Веселі вісті"(на жаль, він наказав довго жити, але Козопас устиг двічі стати його лауреатом) та інші періодичні видання. А кілька років тому О.Ткаченко став лауреатом Всеукраїнського конкурсу на кращу байку.
Мені не раз доводилося бути свідком, як тепло сприймають гумориста слухачі, як щедро аплодують йому. Тим паче, що й читати свої тексти О.Ткаченко вміє достоту артистично (недарма він - неодноразовий переможець обласного конкурсу гумористів-виконавців "Пересмішник"). Взагалі ж, веселосічовик Козопас добре володіє словом, знається на ідіоматичному багатстві нашої мови, не боїться гостроти, хоча іноді, ніде правди діти, працює "на грані фолу". Він, що найсуттєвіше, бачить у житті смішне і визбирує його, щоб потім повернути народові збагаченим, відшліфованим і, до речі, в пристойній "упаковці".
Благословляючи цю книжку в світ, не можу не висловити радості з приводу того, що наш народ не розучився жартувати і нині "командирує" в літературу людину талановиту, шляхетну і веселу. Як мовиться, з Богом!

Петро Ребро,
кошовий "Веселої Січі",
лауреат премії ім. Остапа Вишні.

Народився я 27 серпня 1937 року в селі Антонівка Шполянського району, що на Черкащині. Села майже не пам'ятаю, бо прожили ми в ньому дуже мало. Пам'ятаю лише комин на нашій хаті і те, що поруч був якийсь ставок, бо я в нього таки встиг залізти перш, ніж мене вигнав з води хтось із дорослих. Мені ж не було й двох років!
Непорозуміння з моїм народженням розпочалися з першого ж дня. В метричному свідоцтві чомусь записали, що народився я 28 серпня. Ця прикра обставина не раз потім псувала мені кров. Я навіть на пенсію пішов на день пізніше! Та й під час служби в армії (а служив я майже три десятиліття), бувало, "обмиєш" 27-го свій день народження, а 28-го вранці командир уже носом крутить:
- А чого це від тебе теж спиртним несе? У тебе ж день народження сьогодні! Ти що, зі вчорашнього дня почав святкувати, не витримав?
І спробуй поясни йому! Він же вірить тому, що написано. А мені мама казала, що народився я таки 27-го! Вона ж краще знала!
Народився я, кажуть, дуже з криком. А ви б не кричали на моєму місці? З'ясувалося, наприклад, що я - п'ята дитина в сім'ї. Це мене, звичайно, дуже роздратувало - чому не з мене почали? Маю, мовляв, брата і трьох сестер - і всі старші. А гратися з ким? Отож і кричав.
Кричав ще й тому, що прийшов у цей світ з довжелезним списком недоліків та вад: голова майже лиса, в роті - жодного зуба, ноги не тримають, ходити не можу, мови не розумію і говорити не можу. Руки не слухаються, сидіти не виходить - лежиш горілиць, мокрі пелюшки до тіла липнуть - про памперси тоді ніхто й не чув не тільки в нашому селі, а, мабуть, і в самій Шполі!
До того ж ще одна неприємність трапилася. Коли мені зав'язували пупа, то стара бабця-повитуха - чи то підсліпуватою була, чи випила трохи зайвого - ні сіло ні впало, раптом ляпнула, що немовлят було двоє. Що тут почалося! Всі кинулися шукати друге, а його як корова язиком злизала! Не знаю, де воно шлялося три з половиною роки, бо зголосилося аж у березні 1941-го. А рівно через три з половиною місяці - війна розпочалася! От і не вір у кабалістику!
Щодо мого майбутнього - думки присутніх розійшлися. Та ж таки бабка-повитуха сказала:
- Головою колгоспу буде. Ач, як репетує та кулаками розмахує!
Її асистентка, трохи молодша і вертлявіша, не погодилася:
- Воєнним буде. Льотчиком. Льотчиків дівчата люблять.
Як ви самі розумієте, з часом мені довелося вибирати між колгоспом та дівчатами. Вибрав, звичайно, дівчат. Але то вже інша розповідь...

Олександром Ткаченком було видано кілька книжок, здебільшого, гумористичного спрямування.
Наразі, приводимо твори Ткаченка (Козопаса) з книжки " Внутрішній голос ":

# data[].attributes.attachment_link.title
Ткаченко (Козопас) Олександр - Хата-читальня Запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Ткаченко (Козопас) ( 27 серпня 1937 року, с. Антонівка, Черкаська область) - український письменник, поет-байкар, гуморист-сатирик. Живе й творить в Запоріжжі. К озопас... Таке жартівливе прізвисько дали Олександрові Ткаченку його колеги з "Веселої Січі". Чому?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Станислав Хмель

# data[].attributes.attachment_link.title
Весела Січ 2016

# data[].attributes.body
Олесь Іванович Жолдак народився 30 березня 1918 року в селі Верблюжка Кіровоградської області в селянській родині.Закінчив Запорізький педагогічний інститут (1940). Працював у редакції газети «Комсомолець Запоріжжя».Учасник Німецько-радянської війни.Нагороджений орденами Вітчизняної війни 2-го ст., Червоної Зірки — двома і медалями.Після війни працював у редакціях газет «Червоне Запоріжжя», «Радянська Україна», «Літературна Україна», в Держлітвидаві України та журналі «Перець».Був членом КПРС.Член СП СРСР з 1961 року.Творча біографія Олеся Жолдака почалася ще до війни, коли у 1937 році став друкуватися в пресі. Писав сценарії для студії «Укртелефільм».Автор збірок ліричних, гумористичних та сатиричних віршів.
«Орлята» (1953)«Відколювання номерів» (1960)«Перевесло» (1964)«Вибрики Пегаса» (1968)«Рівновага» (1978)«Маститі мастаки» (1983)

Його вірші перекладалися російською та білоруською мовами. Олесь Жолдак працював також і у галузі художнього перекладу з російської, білоруської, сербохорватської та інших мов.

Миколка Сороченко народився 26 червня 1938 року в селянській хаті села Білики що в Оріхівському районі на Запоріжжі. Ця метикувата дитина ще з дитинства привчена до важкої селянської праці, та весь час тягнулася до науки. Його дитинство припало на воєнний та післявоєнний період в країні Рад, тому й не дивина, що закінчивши початкову школу, він подався на курси механізаторів широкого профілю. Здобувши першого свого фаху він пішов працювати до колгоспу: спершу це була колгоспна ферма, потім був трактористом, будівельником. Та завдяки своїй настирливості, уже юнак Микола Сороченко, таки здобув середню освіту.За своє життя (і опісля) він друкувався в районній та обласній періодичній пресі, в журналах: «Перець», альманасі «Передзвін», «Веселий курінь» та «Весела Січ». Був включений до поетичної збірки «Великий Луг».
Відомі його твори:*

«Ювілейні побажання»
* «Іван та "інопланетянин"»
* «З чого творяться чутки»
* «Гаврилове золото»
* «Не там пишуть»
* «Наївна свіча»
* «Лопух»
* «Свиняча філософія»
* «Хто як мерзне»
* «Дама серця»
* «Дідусеві повчання»
* «Було ніколи»
* «Хай йому сміх»
* «Криві рушниці»
* «Свинський президент»
* «Двох зайців...»
* «Дояр»
* «"Женило"»
* «Свекруха і муха»
* «Не в шапці справа»
* «Зіпсований телефон»
* «Наляканий синок»
* «Хай підкріпиться»

# data[].attributes.headline
Сагайдак София

# data[].attributes.body
Сагайдак София

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Ребро читає вірш з кнги "Козацькі жарти"

# data[].attributes.body
Ляшко Женя