# data[].attributes.headline
יהודה פינהנדלר

# data[].attributes.subject
יהודה פינהנדלר

# data[].attributes.body
"עתה הבין מדוע  מוזרים כל כך פניה ומלאים חדווה. בעתה אחזה אותו"
יעקב התעלל באשתו כל חייו. הוא ידע זאת באמת הפנימית שלו אך לא רצה להתוודע לה. רק כאשר ראה שמארפה זוגתו שמחה להיפרד מהעולם הבין עד כמה הוא תלוי בה [בעתה אחזה אותו] והיא אינה תלויה בו [פניה מלאים חדווה] כלל ושמחה להיפרד מהעולם בשביל להיפרד ממנו.
פעמים רבות צריכים אנו לראות את האמת למול פנינו על מנת להבין את הטוב או הרע שבנו

# data[].attributes.headline
מסר/ מוטו לחיים (נעמה חורי)

# data[].attributes.subject
מסר/ מוטו לחיים (נעמה חורי)

# data[].attributes.body
"מה תכליתו של סדר עולם משונה זה, שהחיים הניתנים לאדם רק פעם אחת, עוברים עליו ללא תועלת"-

המשפט הזה כביכול פשוט וברור, אך הוא תזכורת חובה בשבילנו הקוראים, שהחיים כל כך זמניים, ועלינו להספיק ולמצות אותם עד תום, כי הם עוברים מהר. ואם לא עשינו דברים משמעותיים- מה הועלת בחיינו?.

# data[].attributes.body
"את הכינור תנו לרוטשילד"
סיום של תהליך של תשובה שיעקב עובר ומצליח להתגבר על :התחשבנות קמצנית ושנאת יהודים. את שניהם הוא "מתקן" בנתינת הכינור לרוטשילד

# data[].attributes.headline
שמעון בן-אלישע

# data[].attributes.subject
שמעון בן-אלישע

# data[].attributes.body
"הוא כמעט אמר לה, אבל הוא לא אמר."
תמיד ישאר שם עוד משהו, שלא נאמר. אחרי כל הדיבורים, כל המלים, תמיד ישאר משהו שאי אפשר לדחוק לאף תיבה. תמיד תישאר שם מילה תלויה באויר, כמו פרי תלוי על ענף, שעוד לא הבשילה שעתו להקטף.
בטרם עוד תוגד המילה
ואם תוגד יום אחד מי ידע

# data[].attributes.body
"השתומם כיצד קרה שבמשך ארבעים או חמישים שנות חייו האחרונות לא היה ליד הנהר אפילו פעם אחת, ואם היה לא נתן עליו את דעתו..."

בוודאי היה ברונזה ליד הנהר בחייו.. אלא שלא שם ליבו ולא שהה לרגע ביופיו ומשמעותו של נהר זה עבורו. ואילו רגע אחד של התבוננות פנימית, שונה, האיר את הנהר המוכר לו באור חדש וזוהר.
כך פועלת "הזרה", לרגע נראים לנו דברים מוכרים כ"זרים" ואנו מצליחים למצוא בהם חידוש, משמעות נוספת..
מרגישה שהזרה היא פעולה מתבקשת בחיי השגרה, להפוך את הרגע למלא בפני עצמו ולהשתהות בו עד שימוצה. לראות בהרגל צדדים חדשים יפים שטרם ראינו, ולהנות ממנו. יכולת כזאת תעניק הרבה שמחה והכרת הטוב למתבונן בה...

# data[].attributes.headline
את הכינור - תנו לרוטשילד (שמעון סבח)

# data[].attributes.subject
את הכינור - תנו לרוטשילד (שמעון סבח)

# data[].attributes.body
מפשט מסכם כזה של יצירה נפלאה. עוד בעינו המסר שבשעה שנפרד האדם מעולמו, עומדים לזכותו ומלווים אותו בני משפחתו, אך מרגע הכניסה אל הקבר, עומדים לצידו מעשיו הטובים ויש הקונה עולמו בשעה אחת. ובסיפור הקצר אמנם אך המגולל בתוכו מסכת חיים לא פשוטה, יש כאן מסר עצום ואין דבר העומד בפני התשובה, ובסופו של דבר גם לאחר המיתה, מתנגנים מעשיו הטובים של האדם לדורות ואפילו אם חזר בתשובה בשעה האחרונה של חייו

# data[].attributes.body
לא היה צר לו שעליו למות, אבל כשראה בבית את כינורו נחמץ ליבו: שהרי לא יוכל ליטול עמו את כינורו לקבר, וזה יישאר עתה מיותם, ויקרה עמו מה שקרה לעצי השדר והאורן. סוף כל דבר אבדון וכליה.
המשפט הזה משמעותי מאוד בעיני, כי באמת אנחנו לא לוקחים איתנו לקבר שום דבר, למרות שאנו עמלים על דברים רבים ימים רבים ואולי אפילו שנים רבות, אך בסופו של דבר הכל נשאר פה ואנחנו הולכים. עלינו לזכור תמיד שסוף כל דבר אבדון וכליה. בסופו של דבר הכל ייגמר והכל ייאבד מן העולם. גם אנחנו וגם החפצים.

# data[].attributes.body
"השתומם כיצד קרה שבמשך ארבעים או חמישים שנות חיו האחרונות לא היה ליד הנהר אפילו פעם אחת, ואם היה לא נתן דעתו עליו"
המשפט מחזק אצלי את החשיבות של לשים לב לדברים הקטנים. להשקיע בדברים שמסביבך. להיות נוכח ובהודיה על הטבע הנפלא ועל אנשים קרובים. שיכולים לעיתים להיות לבד ושלא נשים לב..

# data[].attributes.body
"מה טעם בסדר מוזר זה שעלי אדמות, שחיים, הניתנים לאדם פעם אחת בלבד, חולפים עליו בלא כלום?!"

משפט חזק ומעורר מאוד בעייני, מעורר חשיבה והשלכה על החיים שלנו...

# data[].attributes.headline
לולי השנאה והרשעות יכולים היו בני האדם להביא תועלת עצומה לזולתם.

# data[].attributes.subject
לולי השנאה והרשעות יכולים היו בני האדם להביא תועלת עצומה לזולתם.

# data[].attributes.body
אני חושב שהמשפט מדבר בפני עצמו... ואילו רק היום נואיל להפנים אותו חיינו יכולים להיות טובים הרבה יותר מכל בחינה אפשרית.
אלון עשוש...

# data[].attributes.body
מדוע עושים הבריות תמיד דווקא את הדברים, שלא אותם יש לעשות?
יעקב מהרהר על חייו ומבין את הטעות שלו ושל האנושות על כך שחיים חיים של פספוס מטרתי.
בעיני המשפט הזה מאוד חזק לאדם דתי ומאמין, אנחנו חיים בשביל מטרה של עבודת ה' ותיקון הנשמה ולצערנו מפספסים אותה יותר מידי וחיים חיים שלמים בלי לתקן ולעבוד על מה שבאמת נשלחנו לעשות

# data[].attributes.headline
אליהו אביקסיס

# data[].attributes.subject
אליהו אביקסיס

# data[].attributes.body
"לא תוכל לקחת את הכינור לבור הקבר..הכל בעולם דרכו לילך לאיבוד והכל יילך לאבדון לעולם ועד!"
כי לא במותו יקח הכל לא ירד אחריו כבודו...כמה זה נצחי ואמיתי.
לזכור תמיד שהעולם הזה הוא זמני..מאוד. ואשר על כן יש להשקיע במעשים שיכינו אותך לעולם של נצח.

# data[].attributes.headline
לאה איזנשטיין

# data[].attributes.subject
לאה איזנשטיין

# data[].attributes.body
"ומה יש בו בעצם, באדם, שאין הוא יכול לחיות בדרך שלא יהיו בה כל אותם גרעונות והפסדים?"
כחלק מהחשיבה של יעקב על כל מה שהפסיד - הוא מעלה את התהייה הזו, מה זה הדבר הזה באדם, שתמיד יהיה משהו שנפסיד אותו.
אני חושבת שברובד עמוק - אפשר לראות את זה כתהייה על האנושות, ועל זה שבכל דרך שנבחר - יש את ההפסדים והרווחים שלה. וכשאני חושבת על זה, יש בזה גם משהו משמח שיש תמיד גם גרעונות והפסדים - כי זה אומר שיש גם צד שני לדבר הזה, ויש בזה הבנה שאי אפשר הכל בחיים, צריך לדעת על מה לוותר.. ומצד שני - כמו המחשבה העיקרית שעולה מהסיפור בהקשר של החמצה - צריך להיות מכוונים ומרוכזים במה שכן מרוויחים ובאיך כן מתקדמים ולא נתקעים על החסרונות וההפסדים.

# data[].attributes.headline
המשפט שלי: אייל הרץ<

# data[].attributes.body
המשפט שלי: אייל הרץ

לולא השינאה והרישעות, יכולים היו בני-האדם להביא תועלת עצומה לזולתם.

הנימוק: זו מסקנה שהיתה יכולה לגרום למהפכה עולמית בסביבת החברה האנושית.

# data[].attributes.body
"... ולפתע פתאום החלו לעלות על ליבו הרהורים והגיגים שונים. חזר וזכר כי במשך כל חייו לא ריחם על מארפה, לא לבב אותה מעודו. ... והנה איך קרה הדבר שבמשך כל הזמן הזה לא חשב עליה אפילו מחשבה אחת, לא שם לב אליה, כאילו היא כלב... והרי יום יום היא מסיקה את התנור, מבשלת ואופה, שואבת מים, חוטבת עצים, ישנה במיטתו... היתה תולה את כינורו על הכותל ביראת כבוד ובדרך ארץ, ואת כל הדברים האלה עשתה בשקט."

הקטע הזה חזק ביותר, יעקב פתאום מרגיש מה הוא הפסיד כל חייו, איך היה חסר הכרת הטוב בסיסית לאשתו, ועכשיו זהו, אי אפשר להחזיר את הגלגל אחורה. אין דרך לתקן את זה.
חיים של אדם מלאים בטוב מסביבו ורק אם יפתח את עיניו יוכל לראות מיד את כל הטוב שסובב סביבו, ולהודות על כך. ולראות את כל האנשים הטובים שסביבו וכמה הם רוצים לטובתו.
צריך לחיות בעין טובה, ולא לחכות לזמן שכבר אי אפשר לחזור ולתקן.

# data[].attributes.body
"השתומם כיצד קרה, שבמשך ארבעים או חמישים שנות חייו האחרונות לא היה ליד הנהר אפילו פעם אחת... היה אפשר לעסוק כאן בדייג ואת הדגים למכור לסוחרים..."
גם כשיעקב כבר מתחיל להרהר על איך לא שם לב לנהר, זה מתגלגל מיד לענייני כסף... מסמל את הפלונטר בו הוא נמצא

# data[].attributes.headline
לבנת גמליאל                   מדוע אין הבריות מניחים לזולתם לחיות? והרי יש בזה רק הפסדים! הו, אילו הפסדים נוראים! כי לולא השינאה והרישעות, יכולים היו בני-האדם להביא תועלת עצומה לזולתם. 

# data[].attributes.subject
לבנת גמליאל                   מדוע אין הבריות מניחים לזולתם לחיות? והרי יש בזה רק הפסדים! הו, אילו הפסדים נוראים! כי לולא השינאה והרישעות, יכולים היו בני-האדם להביא תועלת עצומה לזולתם. 

# data[].attributes.body
אני רואה במשפט הזה מוטו לחיים-חייה ותן לחיות גם אצלנו בחברה הישראלית יש כל כך הרבה פילוג בין דתיים לחילונים,יהודים-ערבים,ימניים-שמאלנים וכ' שירם החדש של אביב גפן ואברהם פריד מסמל בעיני גשר וחיבור ויש ללמוד מהם!

# data[].attributes.body
מה טעם בסדר מוזר זה שעלי אדמות, שחיים, הניתנים לאדם פעם אחת בלבד, חולפים עליו בלא כלום?!
ההבנה הזו של יעקב- שהחיים שלו בסופם והוא פספס את עיקרם משמעותית וחזקה מאוד בעיני

# data[].attributes.body
"סוף כל דבר אובדן וכליה"!
המשפט הזה מבחינתי הוא מסר לחיים, כוון שהוא מדגיש את מה שכולנו יודעים אך לרוב בשטף היום יום שוכחים - שהעולם הזה הוא זמני וכל הדברים החומריים שאנו אוספים פה - סופם אובדן וכליה, הם אינם נלקחים עימנו לקבר. ומה שנשאר איתנו זה ההשקעה בנשמה, החוויות הרוחניות שצברנו, המעשים הטובים, המשמעות, התוכן שיצקנו לחיינו ובוודאי שלא כמה כסף השגנו או באיזה גודל של בית גרנו.
אני חושבת שאם כולנו נבין זאת וניישם זאת, לא נסיים את חיינו בתחושת החמצה כמו זאת של יעקב.

# data[].attributes.body
"את הכינור תנו לרוטשילד"
בעיני משפט זה מבטא את ההשלמה העמוקה של האדם עם המוות בכלל ועם חדלונו האישי בפרט. משפט זה ממצה את רצונו של האדם להשאיר בעולם הזה משהו אחרי לכתו, במקרה הטוב אלו יהיו בניו נכדיו וניניו, לעיתים עבודותו ומעשיו ובמקרה שלנו זהו הכינור שלו שימשיך לנגן אצל מי שנמצא ראוי. את הכינור תנו לרוטשילד מעצים אצלי את הרצון לעשייה משמעותית ובעלת ערך.

# data[].attributes.body
"אלמלא השנאה והטינה היו בני אדם זוכים לתועלת עצומה"
כשאנו לומדים בכיתה סיפור זה אני תמיד מתעכבת על מילים אלו..  ושואלת את התלמידים אילו לא הייתה שנאה וטינה באיזה עולם היינו חיים? איך היה נראה עולמנו?
והיינו מגלים יחד כמה העולם היה טוב יותר.. עוצמתי יותר..

# data[].attributes.headline
אוריה סובוביץ

# data[].attributes.subject
אוריה סובוביץ

# data[].attributes.body
"החיים מביאים לאדם הפסדים.
המות, לעומתם, מצמיח אך טוב. "

אני רואה במשפט הזה כותרת להסתכלות של יעקב על חייו. ושמה אותה על נס, על מנת ללמוד לא לראות כך את החיים, ולהפוך אותו לציני כדי להיות "שעון מעורר" עבורינו החיים, איך להפוך אותם למצמיחים טוב עד שנגיע לשערי מוות.

# data[].attributes.body
"השתומם כיצד קרה , שבמשך ארבעים או חמישים שנות חייו האחרונות לא היה ליד הנהר אפילו פעם אחת, ואם היה לא נתן עליו את דעתו".
במשפט הזה יש תחושה של יקיצה מחלום וחזרה למציאות. מעין "נבוט" על הראש של יעקב, שהוא מבין פתאום כמה הזויים וריקים היו חייו שלא מצא בהם זמן ללכת לנהר באמת. הוא משתומם על זה, הוא פתאום מבין כמה הלך לאיבוד במשך שנים רבות כל כך. המשפט הזה קורא אליי ואומר לי- לפתוח עיניים היטב היטב, וכשאני במקום מסויים, לתת עליו את דעתי ופשוט לשהות שם.

# data[].attributes.headline
אורית סיאני.

# data[].attributes.subject
אורית סיאני.

# data[].attributes.body
"מדוע עושים הבריות תמיד דווקא את הדברים, שלא אותם יש לעשות? רק בזמן שיעקב עורך חשבון נפש הוא מבין שאנשים עושים טעויות בחיים ,אך מגלים זאת מאוחר מדי. על אדם לחשוב לפני שהוא עושה משהו, וגם אם עשה יהרהר האם זה היה חיוני ורצוי. כמובן יבדוק שמעשיו לא פוגעים באחר או אפילו  האם הם פוגעים בעצמו.

# data[].attributes.body
"מה תכליתו של סדר עולם משונה זה שהחיים הניתנים לאדם רק פעם אחת עוברים ללא תועלת?"
הרבה פעמים אנו שואלים את עצמנו מה התכלית שלנו בחיים אלו?, עד כמה אנו פועלים לעשות טוב בעולם הזה ומנצלים את הזמן השאול שלנו בעולם הזה. המשפט הזה מחדד שאנו צריכים להעריך כל רגע שיש לנו בחיים ולחיות בתכלית,בעשייה שלא יחלפו לנו חיים שלמים עם חרטה,מבלי שעשינו כלום.

# data[].attributes.body
"אלמלא השנאה והטינה היו בני אדם זוכים לתועלת עצומה".
משפט שמאוד חשוב ויקר עבורי. במיוחד בכל התקופה האחרונה בעולמנו היקר.. כמה חשוב לראות את הטוב בכל אדם, להניח לכעסים, לדעות השונות בצד ופשוט להיות בני אדם.. לכבד את הדעות של האחר, לדעת להקשיב ולהביע באופן נעים ומכבד...

# data[].attributes.body
בדרכו חזרה אל ביתו הרהר יעקב ושקל, כי רק רווח יעמוד לו מן המוות: לא יהא לו כל צורך לאכול או לשתות, לא יהא עליו לשלם מיסים ואף לא יוכל לעלוב בבני האדם. ומאחר שאין האדם שוהה בקברו שנה אחת, כי אם מאות ואלפי שנים, הריהו משתכר, אם לערוך חשבון, רווח עצום ורב. החיים מביאים לאדם הפסדים. המוות, לעומתם, מצמיח אך טוב. שיקול זה יש בו אמנם מן ההיגיון. ועם זאת, הלא רע הדבר ומעליב; מה טעם בסדר מוזר זה שעלי אדמות, שחיים, הניתנים לאדם פעם אחת בלבד, חולפים עליו בלא כלום?!

- אנטון צ'כוב

{ מתוך הסיפור הקצר "כינורו של רוטשילד" }
חשבון הנפש שכל אחד מאיתנו עשוי לעשות בכל נקודת זמן מהחיים. לצערנו, נדחה פעמים רבות לפני מותנו. כל החיים רצים אחרי הישגים, גביעים, תארים, הצלחות והפסדים ושוכחים את העיקר- את הנשמה.

# data[].attributes.body
"אילו הפסדים, אילו הפסדים נוראים! לו לא היו קיימים השנאה והרשעות, יכולים היו הבריות להפיק תועלת שאין לה שיעור, איש מזולתו".

הרעיון שנקודת ההתבוננות של הבריות אלו על אלו בשנאה ורשעות היא ההפסד, היא ההפסד הנורא. המשפט הוא מוטו כי הוא טומן בתוכו יכולת של שינוי. של בחירת נקודת ההתבוננות שיכולה ליצור שינוי.

# data[].attributes.body
"לא היה לו צר שעליו למות אבל כשראה בבית את כינורו נחמץ ליבו"

לכאורה משפט מקומם המדגיש את אדישותו של יעקב לאדם ולחיים אך מצד שני פותח פתח להתבוננות על דברים משמעותיים שאנו מחוברים אליהם. לפעמים ברגע של קושי או מצב קצה אנו מתמלאים ברגשות עמוקים עבור דברים יקרים לנו מאוד.

# data[].attributes.body
"אלמלא השנאה והטינה, היו בני אדם זוכים לתועלת עצומה". מיותר להגיד עד כמה משפט זה נכון לחיים. באמת אם היינו חיים מבלי לשנוא ולשמור טינה אחד כלפי השני חיינו היו עם הרבה יותר תועלת ממה שהם. זו עובדה.

# data[].attributes.body
"מארפה שכבה כשעיניה אל התקרה. שפתיה נעו וארשת פניה הביעה אושר, כאילו ראתה עין בעין את מושיעה, מלאך המוות והמתיקה עמו סוד".

קטע עוצמתי מאוד שהתלמידים מזנקים בו: "למה לא התגרשה, לא למה עזבה אותו וברחה" וכדומה. בתחילה לא היתה לי תשובה, לאחר מכן הייתי נוהג לומר להם שלא היה נהוג אז להיפרד ולהישאר לבד. אבל כעת אני מבין שכאן טמונה עוצמתה הנפשית והרגשית של מארפה, לשרוד בעולם הלא פשוט הזה ולתת לבעלה טובה תחת רעה, נאמנות ללא גבולות. בהחלט מרשים.

# data[].attributes.headline
"ולמה זה בכלל ממררים

# data[].attributes.body
"ולמה זה בכלל ממררים בני האדם את החיים איש לרעהו? הרי אין אלה אלא הפסדים בלבד.. אלמלא השינאה והטינה היו אנשים זוכים לתועלת עצומה"
בחרתי במשפט זה, מפני שהוא מדגיש בפזטותו, את מוטיב הרווח וההפסד.. מראה עד כמה אנו מפסידים כשאנו מתמקדים ברגשות שליליים.. לעומת הרווח שנוכל להפיק מאנרגיות הטובות לסביבה.. אני מתחברת למשפט זה, גםכי הוא מתחבר לעולם התלמידים, למסר נוסף חשוב שהסיפור מעביר.

# data[].attributes.body
"ולמה זה, בכלל, ממררים בני האדם את החיים איש לרעהו? הרי אין אלה אלא הפסדים בלבד. אלמלא השנאה והטינה , היו אנשים זוכים לתועלת עצומה."

בחרתי במשפט הנוגע הזה שעוסק ביחסים בין בני האדם, הרבה מהאנרגיות שלנו מושקעות במתחים, כעס, שנאה .... אם היינו משקיעים את האנרגיות האלו בעין טובה כלפי האחר, ביותר נתינה וחמלה היינו זוכים ל"תועלת עצומה", ולחיים טובים הרבה יותר.

# data[].attributes.body
"אלמלא השנאה והטינה היו בני אדם זוכים לתועלת עצומה".

אני חושבת שחלק מהערך המוסף שיש בסיפור הוא הדרך התייחסות של יעקב לעולם. מאין "כמים הפנים לפנים" - בגלל שהוא התייחס לעולם ולאנשים סביבו בדרך של שנאה וטינה , כך גם העולם החזיר לו בחזרה. אם יעקב היה מתייחס לעולם בצורה אחרת , טובה ונעימה , ורואה את החיים בצורה שונה, גם החיים שלו היו יפים יותר.

# data[].attributes.body
"עם בוקר, שאל את סוסו של השכן, והסיע את מרפה לבית החולים.."
מיד לאחר ההרהורים של יעקב על ההתנהגות שלו כלפי אשתו הוא בוחר להתחיל לפעול למען השינוי. המילים "עם בוקר" מציינות את העובדה שהוא עשה את זה מיד כשיכל, לא חיכה ולא התעכב עם זה. יעקב הבין שהוא צריך לשנות את המצב והוא מיד התחיל בשינוי, על אף הקושי. מעניין לראות, שכאן, בניגוד לשאר חלקי הסיפור לא מוזכר נושא הכסף - לא מתואר שיעקב התבאס לפספס יום עבודה, לא התבאס להפסיד כסף.. זהו מסר חשוב מאוד בעיני, כשאנחנו מבינים שאנחנו צריכים לעשות שינוי עלינו לעשות אותו באופן המידי ולא לחכות איתו.

# data[].attributes.body
"ולאיזה תכלית הפחיד את היהודון והעליבו? ובכלל, מדוע אין בני אדם נותנים זה לזה לחיות בשלום?"

משאלתן הסטריאוטיפית של מלכות היופי בכל העולם  להביא במסעותיהן שלום עולמי הפכה ללעג ולקלס. בדיחה שחוקה.
אך בתוך תוכנו, כעם שרודף שלום, בניו של הקב"ה ששמו "שלום"- זוהי משאלתנו הגדולה ביותר.
"מה שלומך?" אנו נוהגים לשאול איש את רעהו.
שלום הוא צורך בסיסי שלנו.
לצערנו לעיתים קרובות מידי אנו שומעים על פיגוע, על רצח נתעב, על יהודי נרדף, על נערה תמימה שיצאה לטייל ולא שבה.
וברונזה שואל את השאלה שאין לנו עדיין תשובה בעבורה: "למה? למה לא נותנים לנו לחיות בשלום?"

אם להשתמש במשפט זה כמוטו- ניתן אולי לומר שבערוב ימיו ברונזה הגיע למסקנה שצריך לפעול על פי הצו "חיה ותן לחיות".
יש לכבד כל אדם ולהישמר מן האלימות.

# data[].attributes.headline
יחזקאל  גבאי

# data[].attributes.subject
יחזקאל  גבאי

# data[].attributes.body
"פניה של מארפה היו בהירים ומלאי עליצות..התזכור, יעקב- שאלה והיבטה אליו בעליצות.. לפני 50 שנה נתן לנו האל...""
משפט כמוטו-  לא עד כדי כך. אבל האחיזה הפתאומית שלה בחיים- מפעימה אותי. "שמע ישראל" של גויה פשוטה- שאין בו גודל ושגב, ולא חזון ותקוות אחרית. מגע עם מעט מן האור הבוקע מבעד לסדק צר. העליצות הפתאומית שלה היא מהפיכה,רגע מרוכז ותמציתי של שחרור, ואפילו ניצחון. את מי היא מנצחת? את הפחד השיתוק והחידלון שלה עצמה. היא מצליחה להשתחרר מעצמה.
יש כאן מגע פתאומי,אך עדין, עם פלא החיים, המשרה עליה רוח פיוס. היא מביטה ביעקב, בפשטות ובעליצות, כי מבחינתה, ברור שהם נוגעים יחד בחוויית החיים באמצעות היצירה הטבעית הפשוטה, אך המשמעותית ביותר עבורה כאשה וכאדם.
גם כשהניסיון  להחיות משהו גם ביעקב כשל- עדיין מתוק לה, ולא חמוץ. זה  צף בתוכה  "פתאום" משום מקום, זה דילוג מטורף. היא לא זקוקה לכינור, לנהר,או ל"חשבון נפש" ארוך, ונוקב וייסורי מצפון.

יעקב רואה בזה משהו זר והזוי,מבט השמור למטורפים, ותולה זאת בצלו הכבד של המוות, שגורם לה לשמוח במוות עצמו. הוא כל-כך קהה, ונמוך. זה הוא בעצמו שחי מהמוות.כל משאו ומתנו, חשבונותיו,תפאורת חייו-עם מלאך המוות- אותו הוא מחשיב כשותף גרוע לעסקיו. האיש יגסוס לאיטו בחבלי עצב תהומי, ויגון החמצה דוקר. הוא מת מזמן בחייו, ולא נותר לו אלא להתאבל על עצמו ועל חייו בחייו. ברגעיו האחרונים המוות יכבה גם את שביב החיים האחרון שבחייו- הוא יגווע רק לאחר שהעצב יכרסם ויכבוש גם את משוש ליבו האחרון-הכינור, וידאג להנציח את "קינת-הקינות אשר ליעקב",ולהוריש את סימפוניית הילל ליהודון ולעיירה כולה. יש כאן שיא של מוות נוצרי אופייני:  מסכת הייסורים שלו כל כך הרמונית ואסטטית, עד שהיא מולחנת ומהווה פסקול עממי.
בקריאה ראשונית סיטואציית ההיזכרות של מארפה מכמירת לב. היא נגדעת לנצח, שכולה ובודדה, בלא להשאיר אחריה אף "כינור" משלה --
אבל מבחינתי- היא מנצחת. החיים ניצחו. היא חזרה לנקודת התחלה ועזבה אותנו לנפשה.

# data[].attributes.headline
משפט כמוטו- הדס דוד

# data[].attributes.subject
משפט כמוטו- הדס דוד

# data[].attributes.body
"אבל הוא החמיץ הכל ולא עשה כלום"- אחד הדברים שמלווים אותי בחיי הוא הידיעה שאני האחראית הבלעדית לחיי. אני משתדלת לחיות מתוך מקום של עשייה, יצירה ואנרגיות טובות. כאשר אני נתקלת במכשול או בצומת דרכים אשר מאתגרים או מקשים אני משתדלת לראות מה יעזור לי להתקדם, לצאת מאותה "מרה שחורה", לעשות ולא לשבת בחיבוק ידיים. כאשר אדם יושב, ברחמים עצמיים ללא מעש הוא אינו מקדם עצמו לשום מקום אלא רק מחמיץ עוד ועוד דברים. בעיני המוטו שאני לוקחת ממשפט זה הוא להשתדל להיות בעשייה מתמדת, גם אם היא לא בקצב הרגיל, גם אם לא הכל ייצא מושלם, אבל העיקר לעשות, כדי לא להגיע להחלטה/ הכרעה/ סיום בתחושת החמצה.

# data[].attributes.headline
רז דהן- משפט כמוטו

# data[].attributes.subject
רז דהן- משפט כמוטו

# data[].attributes.body
"המות, לעומתם, מצמיח אך טוב. שיקול זה יש בו אמנם מן ההגיון. ועם זאת, הלא רע הדבר ומעליב: מה טעם בסדר מוזר זה שעלי אדמות, שחיים, הניתנים לאדם פעם אחת בלבד, חולפים עליו בלא כלום?!

יעקוב לא הצר על שהגיעה שעתו למות, אך בראותו את הכינור נצבט בו ליבו בקרבו, ומר היה לו מר. את כינורו לא יוכל ליטול עמו אלי קבר. הוא יתיתם, וקץ יבוא לו כקיצם של חורשת עצי-הליבנה ויער-האורנים. הכל בעולם הזה סופו לאבד, ואבוד יאבד".
היה קשה לי למצוא משפט כמוטו. היו רגעים שהיו עבורי חזקים בטקסט. בחרתי להביא את השאלה ששואל את עצמו יעקב אחרי שנודע לו שנותר לו שעות ספורות לחיות. ההרהור זה שהוא הגיע לעולם וחלפו לו בלי משמעות. זו שאלה שעלינו לשאול את עצמנו יום יום, מה התכלית שלנו, כיצד להפוך את חיינו למשמעותיים וטובים יותר

# data[].attributes.headline
יאיר המר - משפט כמוטו

# data[].attributes.subject
יאיר המר - משפט כמוטו

# data[].attributes.body
"איך קרה הדבר שבמשך 40 50 ששנות חייו האחרונות לא בא אפילו פעם אחת אל שפת הנהר, ושמא בא אלא שלא נתן דעתו עליו כלל"... משפט זה מסכם הרבה מהסיפור כולו בו הגיבור יכול לחיות את כל חייו בטעות, ומפספס את העיקר, וגם הוא לא סגור על כך האם היה בנהר אך פספס את המהות שלו - את היופי הנשקף, את הפוטנציאל הכלכלי שטמון בו.

# data[].attributes.headline
משפט כמוטו- לאה נעמן

# data[].attributes.subject
משפט כמוטו- לאה נעמן

# data[].attributes.body
"...ובכלל, מדוע אין בני האדם נותנים זה לזה לחיות בשלום?...לו לא היו קיימים השנאה והרשעות, יכולים היו הבריות להפיק תועלת שאין לה שיעור, איש מזולתו."
בהחלט מתמצת את ההחמצה הגדולה של יעקב. למה העליב את אשתו, למה היה עסוק בהפסדים, למה רדף אחרי רוטשילד ולמה חי עם שנאה וטינה. רק בסוף ימיו יעקב מבין את זה...

# data[].attributes.headline
משפט כמוטו- מירה צ'שלר:

# data[].attributes.subject
משפט כמוטו- מירה צ'שלר:

# data[].attributes.body
"אלמלא השינאה והטינה היו בני אדם זוכים לתועלת עצומה".
לו המשפט הזה היה מלווה את כל האנשים עלי אדמות, כמוטו לחייהם כל החייים היו נראים אחרת.
חיים ללא שינאה וללא נטירת טינה- העולם היה טוב יותר! כמה חבל שיעקב מבין זאת לקראת סוף חייו.

# data[].attributes.headline
משפט כמוטו - אריאל אוסטרבך

# data[].attributes.subject
משפט כמוטו - אריאל אוסטרבך

# data[].attributes.body
אם חיי היו לפניי - הייתי משתדל לעשות יותר טעויות... לקחת יותר סיכונים. לפעמים ההתעקשות המוגזמת לשמור על הקיים ולהימנע מטעויות מונעים מאיתנו לצמוח. דונלד טראמם כותב בספרו, שכדי ללמוד באמת חייבים לטעות - כי רק כך לומדים ומצליחים!