# data[].attributes.body
Som religiøs bevægelse var korstogene en enestående begivenhed i europæisk historie med hensyn til både varigheden og den entusiasme, befolkningerne lagde for dagen. Korstogsbevægelsen havde en meget stor gennemslagskraft; selv den lange række af mere eller mindre mislykkede felttog til Det Hellige Land og Nordafrika mindskede ikke opbakningen. Den nyere forskning viser, at også de korstog, som ikke var rettet mod Det Hellige Land, nød en bred opbakning og deltagelse; korstogene blev af samtiden vurderet som en værdifuld og vigtig bestræbelse til forsvar for og udvidelse af kristenheden. De medvirkede til at skabe en vesteuropæisk latinsk identitet og førte til, at den latinske kristenhed fik selvsikkerhed og mulighed for ekspansion. Korstogene var således ikke et marginalt fænomen, men et dybt rodfæstet; helt op i 1700-t. var korstogsretorik udbredt i Europa. Ydermere gav korstogene anledning til nye institutioner som ridderordenerne, permanente diplomatiske relationer og et internationalt bankvæsen.

# data[].attributes.body
Korstog blev til på initiativ af pave Urban 2., som i november 1095 i forbindelse med et kirkemøde i Clermont i Frankrig vandt begejstret tilslutning til et krigstogt til Det Hellige Land; det skulle bringe pilgrimsmålene Jerusalem og Betlehem, der siden 600-t. havde været under muslimsk herredømme, tilbage på kristne hænder og sikre pilgrimsvejene dertil. Anledningen var en anmodning om hjælp mod tyrkerne i Lilleasien, som den byzantinske kejser Alexios 1. Komnenos havde sendt til Vesten. Kejseren havde ønsket, at krigere fra Vesteuropa skulle være trådt i hans tjeneste, men i stedet skabtes en hær, som havde befrielsen af de hellige steder som hovedmål. Pavens motiv til korstoget var at styrke kirken; det skal ses i lyset af dels den kirkelige reformbevægelse og pavestolens strid med den tyske kejser (se Investiturstriden), dels den generelle situation i Europa hen imod slutningen af 1000-t.

# data[].attributes.body
Korstog var forårsaget af muslimske troppers generobring af Edessa i 1144. I modsætning til 1. korstog blev dette ledet af konger, Ludvig 7. af Frankrig og Konrad 3. af Tyskland. Bag korstoget stod pave Eugen 3., men også Bernhard fra Clairvaux, som nød stor respekt i hele den katolske del af Europa, prædikede ihærdigt for det. I Syrien forsøgte korsfarerhæren at erobre muslimernes vigtigste by i området, Damaskus. Det mislykkedes; kongerne måtte vende hjem med uforrettet sag, og Edessa forblev under muslimsk herredømme.

# data[].attributes.body
3. korstog udløstes af sultan Saladins generobring af Jerusalem 1187 og blev ledet af kejser Frederik 1. Barbarossa, den engelske kong Richard 1. Løvehjerte og den franske kong Filip 2. August. Kejseren tog vejen ned over Balkan og gennem Lilleasien, hvor han bl.a. indtog og ødelagde Konya. Han druknede kort tid efter i en flod, hvorpå størsteparten af hans hær rejste hjem. Richard 1. rejste ad søvejen og erobrede undervejs Cypern fra øens byzantinske hersker. I Det Hellige Land bidrog Richard og Filip 2. til generobringen af Akko (Acre) i 1191, hvorefter Filip drog hjem, mens Richard blev yderligere et år i Palæstina. Korstoget sikrede midlertidigt korsfarerne kontrol med Palæstinas kystland, og efter forhandlinger fik pilgrimmene igen adgang til Jerusalem og Betlehem.

# data[].attributes.body
4. korstog blev påbegyndt på pave Innocens 3.s initiativ, og man besluttede sig for at angribe Egypten. Det førte i stedet til erobringen af kristne byer: Zadar fra det katolske Ungarn og Konstantinopel, Det Byzantinske Riges hovedstad. Når korstoget på denne måde blev afsporet, skyldtes det, at man skyldte Venezia penge for transporten, da togtet skulle foregå ad søvejen. Første etape blev betalt ved korsfarernes assistance til Zadars erobring. Her troppede den landflygtige byzantinske prins Alexios (d. 1204) op og bad korsfarerne om hjælp til at få afsat sin onkel, kejser Alexios 3., som havde styrtet hans far, Isak 2. Da korsfarerne ankom til Konstantinopel, flygtede Alexios 3., og den unge prins blev kejser som Alexios 4. sammen med faderen, som blev genindsat på tronen. Men Alexios kunne ikke betale korsfarerne og Venezia de uhyrlige summer, han havde lovet dem, og da han selv og Isak blev væltet ved et kup, greb korsfarerstyrken ind, erobrede og plyndrede Konstantinopel og omdannede Det Byzantinske Rige til et romersk-katolsk kejserrige, Romania, med en kejser fra Flandern og en patriark fra Venezia.

Efter disse korstog, der kun i ringe grad levede op til forventningerne, opstod der 1212 i Vesteuropa, især i Rhinlandet, en ny folkelig korstogsbevægelse, der talte mange børn; det resulterede i det såkaldte børnekorstog. Det gik imidlertid i opløsning, da deltagerne nåede Italien. De fleste vendte hjem, men nogle blev efter at være lovet skibslejlighed til Det Hellige Land af nogle købmænd solgt som slaver i Nordafrika.

# data[].attributes.body
Ved 4. Laterankoncil i 1215 kaldte pave Innocens 3. igen til korstog, men døde selv, før det kunne løbe af stabelen. I 1217 drog hertug Leopold 6. af Østrig (1176-1230) og kong András 2. af Ungarn på korstog til Det Hellige Land uden de store resultater. Samtidig planlagdes i Europa en kæmpemæssig ekspedition. Som mål for togtet enedes man om Egypten i håb om at kunne svække ayyubiderne afgørende ved at indtage Cairo. I 1219 indtog korsfarerstyrken Dumyat (Damietta) i Nildeltaet efter en langvarig belejring, men byen måtte atter opgives i 1221.

# data[].attributes.body
6. korstog var det eneste af de senere korstog, der faktisk førte til målet, nemlig at Jerusalem igen kom under kristent herredømme. Det gennemførtes af Frederik 2., kejser af Tyskland og konge af Sicilien, men denne gang blev Jerusalem vundet ved forhandling og ikke ved erobring.

# data[].attributes.body
7. korstog gik efter Jerusalems endelige fald i 1244 igen til Egypten, da korstogets leder, den franske kong Ludvig 9. den Hellige, anså Egypten for at være den alvorligste trussel mod resterne af korsfarerbesiddelserne i Det Hellige Land. Dumyat blev atter erobret i 1249, men tabt igen året efter. Derefter drog korsfarerne til Palæstina uden større militære resultater.

# data[].attributes.body
http://denstoredanske.dk/Geografi_og_historie/Mellem%C3%B8sten/Korstogene/korstog

# data[].attributes.body
8. Korstog efter Antiochias fald 1268 blev også ledet af Ludvig 9., som denne gang forsøgte at erobre Tunis. Kongen døde under belejringen, hvorpå korsfarerne vendte hjem.

Senere korstog i Middelhavsområdet var rettet mod osmannernes fremtrængen i Europa. De mislykkedes alle; korsfarerhære led nederlag ved Nikopolis 1396 og Varna 1444 (begge i Bulgarien), og et paveligt korstog mod osmannerne blev afblæst i 1464, da initiativtageren, pave Pius 2., døde.

# data[].attributes.body
Albigenserkorstoget bestod af en række felttog i Sydfrankrig, der var rettet mod de udbredte kætterbevægelser (se katharer) og deres beskyttere. Efter mordet på en pavelig legat i Sydfrankrig i 1208 kaldte Innocens 3. til korstog; resultatet blev en næsten fuldstændig udryddelse af kætterne og en styrkelse af den franske kongemagt i området.