# data[].attributes.body
Pavasarį po žiemos sąstingio bunda gamta, o su ja ir žmonės - baigiasi žiemos rūpesčiai, šaltis, badas. Geresnės sąlygos, nauji darbai suteikė būrams vilties, jėgų, dėl to pavasaris suprantamas kaip linksmybių metas.

# data[].attributes.body
Vasarą prasideda būrų darbai. Ilgesnės dienos - daugiau laiko įvairiausiai veiklai. Vasaros triūsas reikalingas, kad atšalus būtų ką valgyti - būtent šį metų laiką įdėtos pastangos atsipirks žiemą.

# data[].attributes.body
Rudens metu žmogus užbaiginėja darbus, visas surinktas gėrybes ruošia žiemai. Visos pavasario ir vasaros pastangos pradeda atsipirkinėti - rudenį valgomi riebūs patiekalai, mėgaujamasi sukauptomis atsargomis.

# data[].attributes.body
Prasidėjus šaltam laikotarpiui, prasideda ir rūpesčiai - žmonės neturi daug maisto, namuose šalta. Nepriteklius atneša problemas, jas būrai bando išspręsti įvairiais būdais.

# data[].attributes.body
Žmogaus gyvenimas lyginamas su gamta, dažnai su tam tikrais paukščiais.
Gandro alegorija: gandro veiksmai pavasarį aprašomi lyg žmogaus - minima gaspadinė, sujaukti lizdai - kaip po žiemos pažeisti žmogaus namai. Dėmesys skiriamas tvarkai, saikui, Dievui. "Ir, kelias varles bei rupuižes paragavę,/Dievui iš širdies visos viernai dėkavojo." Žmogus mokomas to paties - "Tu, žmogau niekings! Mokykis čia pasikakyt/ Ir pasisotindams gardžiaus n'užmiršk savo Dievą."

# data[].attributes.body
Gamta poemoje turi labai svarbų vaidmenį, ji lyginama su žmogumi: "Kožnas viens žmogus užgimdams pumpurui lygus". Tiek augalai, tiek gyvūnai, tiek gamtos reiškiniai visada yra gretinami su žmogumi - minėtos paukščių alegorijos, pumpuro - gyvenimo pradžios motyvas, taip pat net ledas sulyginamas su žmogaus profesija: "Vei kaip ant ežerų visur langai pasidaro,/Lygiai kaip antai stikliorius įdeda stiklą." Taigi gamta suprantama kaip svarbiausias Dievo kūrinys, jos aprašymas sukuria bendrą vaizdą, nuotaiką. Gamta – ne tik aplinkos fonas, bet ir veikiantis dalyvis, mokytojas.

# data[].attributes.body
Lakštingalos alegorija: Lakštingala poemoje simbolizuoja tobulą žmogų - gražaus vidaus, o išore nepasipūtęs. "Tai tu tarp kitų paukštelių karalienė/Vis dailiaus ir šlovingiaus savo šūkteri šūtką./O kad kartais kobotą mes tavo pamatom,/Tai tu mums nei žvirblis būriškas pasirodai." Taip lakštingala yra sulyginama su būru - iš išorės vargani, bet viduje dori, mandagūs, už ponus aukštesni. Kaip pavyzdžiai aprašomi būrai Diksas ir Krizas.

Dar daug žmonių palyginimų su paukščiais yra kūrinyje. Paukščių alegorijomis pristatoma ir išsilaisvinimo idėja, tikrosios prigimties svarba.

# data[].attributes.body
Viena iš svarbiausių kūrinio vertybių yra darbštumas. Tų laikų valstiečiams darbštumas užtikrino būtinas atsargas, išgyvenimą. Darbai, veiklumas yra suprantama kaip žmogaus gyvenimo įprasminimas pagal Dievo paveikslą.  "Rods sveiks kūns, kurs vis šokinėdams nutveria darbus,/ Yr didžiausi bei brangiausi dovana Dievo. " Būtent "viežlybas" gyvenimas moraliniu atžvilgiu būrą iškelia aukščiau už poną.
Kartu su darbštumu išryškėja ir kūrinio antivertybė - tinginystė. Visame kūrinyje tinginystė yra peikiama: "O tingėdami vis ir snausdami sviete netinkam." Tinginystė yra gretinama ponams, kurie "tik ryja ir guli pilvus išpūtę", todėl šiai antivertybei atsiradus tarp būrų, sugriaunama ideali tvarka, kyla konfliktai.

# data[].attributes.body
"Metai" pasakoja apie Prūsijos būrų gyvenimą, tačiau iš jo sužinome ir apie ponus, šių dviejų sluoksnių santykius. Autoriui buvo svarbu parodyti, kad būrai moraliniame lygmenyje jam yra aukštesni - privalomi darbai, sunkios gyvenimo sąlygos išugdo geras žmonių vertybes - saiką, darbštumą, orumą, tautiškumą, religingumą. Ponai yra peikiami, nes neturi šių savybių. "Vierykit tikt man, kad tūls vyžas užsimovęs,/ Su protu daugsyk apgauna didelį poną;".
Dėl gerų sąlygų ponai pamiršta ir dėkingumą Dievui: "Ar jau gėda jums šventai rankas susiimti/Ir aukštyn pažiūrėt, kad riebius imate kasnius?"
Būrai yra nuvertinami, ponai į juos žiūri kaip į nieką: "Pons didžios giminės, tarp būrų vis pasipūtęs". Dėl to atsiradus ponui, kuris būrų nemenkina, valstiečiai jį labai vertina, gerbia. Kūrinyje minimas gerasis ponas ir skaudi jo netektis, jis prisimenamas kaip nuostabus žmogus. Tai parodo, kad jeigu iš ponų būrai susilauktų pagarbos, jų santykiai būtų žymiai geresni ir tai išeitų abiem į naudą. Tai verčia susimąstyti, kaip žmonių pagarba vienas kitam galėtų viską pakeisti.K. Donelaičiui lygybė buvo labai svarbi, galbūt jis šią ironiją ir įžvelgė ponų - būrų santykiuose.
Verta paminėti citatą "Ak! Kur dingtų ponai, kad jie būro netektų" - nusakoma, kad abu luomai priklauso vienas nuo kito ir savarankiškai funkciuonuoti negalėtų.

# data[].attributes.headline
Tautiškumas ir santykiai su kitataučiais

# data[].attributes.subject
Tautiškumas ir santykiai su kitataučiais

# data[].attributes.body
Dar viena kūrinio vertybių yra tautiškumas, pagarba savo tautai, visuomenei. Savęs būrai nemenkina, kaip tik supranta, kad lietuviai - geros moralės žmonės. Kalbant apie kitataučius, išryškėja paniekos detalės. Dažnai kūrinyje minimi vokiečiai - jie vadinami "glūpais", matomi kaip ydų pilni žmonės: "Vokiečiai lietuvninką per drimelį laiko" - matome, kad lietuviai vokiečius peikia, nes vokiečiai lietuvių negerbia, menkina.
Be vokiečių, ir kitos tautos minimos: "Kad koks lenkiškas ar žydiškas balamūtas/Taip nesvietiškai klastuot ir vogt užsimano". Taigi ir kitos tautos nėra gerbiamos. Tikriausiai lietuvių neapykanta kitoms tautoms kilo iš to, kad kai kurie lietuviai pamiršo savo tautiškumą, papročius, kultūrą, vyko tautų asimiliacija. Būtent tai buvo smerkiama, nes tautiškumas buvo svarbi to meto būro savybė. Lietuviai, kurie pamiršo savo tikrąją prigimtį ir asimiliavosi su kitomis tautomis, yra vertinami neigiamai - iš to vėl galime teigti, kad vienos svarbiausių vertybių kūrinyje yra tautiškumas ir savo prigimties išlaikymas.

# data[].attributes.body
Krikščionių būrų neatsiejama gyvenimo dalis yra Dievas. Jis suprantamas kaip kūrėjas, pagal jo paveikslą sukurtas ir žmogus. Peikiamas Dievo užmiršimas, nedėkingumas jam, kaip jau minėta kalbant apie ponus. Dievui nuolat yra dėkojama ne tik už gerus dalykus, bet ir už rūpesčius, darbą, nepriteklių, nes tai ugdė būro moralę, vertybes. "Tau, tėtas garbings!" - tokių Dievą garbinančių citatų galima surasti daug.

# data[].attributes.body
Kūrinyje minima daug vardų, tačiau išskyriau pagrindinius, dažniausiai minimus:
Pričkus - tai moralizuoti, kitus mokyti linkęs veikėjas. Jis vienintelis iš minimų valstiečių yra laisvas, tarpininkas tarp būrų ir ponų.  Jam labai svarbi jo reputacija tarp būrų, jų nuomonė jam rūpi labiau už ponų. Jis dažnai peikia žmonių ydas, jau minėtas šiame apibendrinime. Gale poemos veikėjas yra žiauriai užmušamas dėl prarastų pinigų,  kiti būrai jo gaili, nes Pričkus buvo jiems autoritetas, išsilavinęs, daug patyręs žmogus.
Taip pat teigiamai vertinamas ūkininkas Krizas, darbštus, geras morales turintis valstietis. Filosofas Lauras, religingasis Selmas tai pat yra gerai vertinami veikėjai, idealių savybių žmogaus pavyzdžiai.

Neigiami personažai kūrinyje skirti papeikti žmonių ydas, pamokyti. Dočys - tinginys, girtuoklis. Jis padegė kaimynų namus gaudydamas varnas maistui, nes nedirbo vasarą ir neturėjo maisto atsargų.
Slunkius, Pelėda ir Plaučiūnas taip pat yra neigiamai vertinami personažai, ne kartą minimas jų apsileidimas, tinginystė. Man įsimintina situacija - Slunkiaus kalba apie tai, kad žiemą yra geriau, nes galima tik miegoti ir nereikia dirbti.