# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Столична бібліотека

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії Леся Українка online video cutter com

# data[].attributes.headline
Перша збірка

# data[].attributes.body
Перша збірка поетичних творів Лесі Українки «На крилах пісень» вийшла друком у Львові на початку 1893 р. У виданні збірки брав безпосередню участь І. Франко. Йому надсилала Леся Українка частинами рукопис збірки, він наглядав за складанням книжки у друкарні Наукового товариства ім. Шевченка. У бібліотеці НТШ збереглася частина набірного примірника рукопису збірки (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 2, № 747).

Збірка складається з поетичних творів, написаних у 1880-х роках, та ранніх поем «Самсон»» (1888),  «Місячна легенда» (1891 – 92), «Русалка»» (1885).
Обкладинка збірника поезій Лесі Українки «На крилах пісень» (Львів: 1893 р.)

# data[].attributes.body
«Самсон»» (1888)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Кому се так квітками, та вінками,

Та віттям гордеє чоло вінчають?

Кого то співами веселими й танками

Ізраїльські дівчата зустрічають?

То йде Самсон, веде потужні лави

З кривавого страшного бойовиська;

Він залучив собі багато слави, -

В сей день розбив він філістимське військо.

І бачить він: там під горою в далі

Стіна його господи забіліла,

Йому назустріч, у жіночому околі,

Іде його хорошая Даліла.

Стрункий, високий стан, мов пальма в гаю,

Мов у газелі, ясні очі чорні

У філістимлянки; її з рідного краю

Взяли Самсона руки непоборні.

Вона веде його з собою у палати,

Провадить щиру, любую розмову;

Що перемогу славную волів послати,

Вона уголос вихваля Єгову.

Самсонові дивні здались слова дружини,

І він спитав свою Далілу любу:

"За теє дякуєш ти бога сеї днини,

Що він послав твоєму люду згубу?"

"Чужа для мене мого люду доля!

Твої для мене стали рідні люде!

Твоя, Самсоне, лиш єдина воля

Для мене завжди наймиліша буде!

Для тебе відцуралась я родини!

Хоч би збулася я і батька, й брата, -

Кохання нашого щасливії години

Були б для мене милая заплата!"

"Даліло, мила, за твоє кохання

Чим можу я тебе надгородити?

Скажи, повідай, моя зоре, те бажання,

Хоч би загинуть - мушу я вволити!"

"Не хочу, милий, я твоєї згуби!

І за любов любові лиш бажаю:

Щоб не таїв від мене ти нічого, любий,

І щоб усе сказав, що я тепер спитаю".

"Даліло! більш, як я, - любить ніхто не може!

Яка ж у мене є від тебе таємниця?!

Питай! Клянусь тобі у тім на ймення боже,

Скажу тобі я все, - ти дум моїх цариця!"

"Отож тебе тепер я запитаю,

Коли ти дав мені ту обіцянку милу:

Чи завжди, як тепер, ти був найдужчий в краю,

І звідки маєш ти таку велику силу?

Я ще дівчиною була в своїй оселі,

Як слава йшла про тебе поміж нами,

Тоді ти ще отам у лісі, коло скелі,

Пас батьківські стада із пастухами.

Мовляли, йшов якось ти гаєм темним з дому,

Без зброї у руках, без сагайдака, -

Аж ось в гаю від реву, мов від грому,

Звірина й птиця затремтіла всяка.

Рикаючи й трясучи головою,

Спинився лев біля тебе близенько, -

Ти ж необорною схопив його рукою

Й надвоє розірвав, мов козеня маленьке.

А потім, - пам'ятаєш ту годину? -

Наш люд напав на вашу Палестину,

Тоді надію у тобі єдину

Ізраїль мав - і ти обороняв країну.

Та далі вже несила боронитись

Вам стало, - почали вже знемагати;

Пообіцявся ж ворог відступитись,

Як згодиться твій люд тебе віддати".

"І згодивсь я, бо люд почав благати,

Щоб визволив! Хвиль скілька я вагався,

А потім дужі руки дав собі зв'язати

І сам в неволю ворогам віддався.

Як привели мене у стан ворожий

І я почув, як вороги знущались,

Я розгнівивсь тоді, в мене вступив дух божий,

Мов льон горілий, пута всі розпались.

Після схопив я щелепи ослині,

Що коло мене там лежали долі,

Багато ворогів поклав я до долині,

Котрі ж зостались, розігнав по полі".

"Скажи ж ти, звідки сила та безмірна,

Що рівної нема їй в Палестині?

Ти обіцяв, - обітниця хай буде вірна!

Тепера мусиш ти сказать дружині!"

"Ні, милая, лиши своє бажання!

Не можу я тобі відповідати:

Не відповім нікому я на те питання,

Хоч би питала в мене рідна мати".

І мовила хорошая Даліла,

Схиливши голову на руку гарну:

"Казав, що все вволиш, про що б я не просила..

Питаю ж я таку дрібницю марну!.."

Самсонові докірлива та мова

У серці тяжко, гостро віддається,

І хоч не мовить він коханій ані слова,

Та звага твердая вже подається...

Вона ж вмовля його лагідними речами

І прилуча до пестощів благання.

На личку усміх ясний бореться з сльозами,

Що сяють в очах, мов роса порання.

Перед сльозами і благанням ревним

Холодна втримливість, як віск, розтала, -

Самсон зняв річ до неї голосом непевним,

І таємничо мова залунала:

"Ти хочеш знати, звідки моя сила...

Тож знай: я богом змалу був обраний,

І вже в той день, як мене мати породила,

Я назореєм божим був названий.

І кучерів моїх ще з того часу

Холоднеє залізо не стинало,

І завжди я носив святую ту покрасу,

І святобливість то мою з'являло.

Мій волос має силу превелику,

Мене не подола весь люд ворожий,

Хоч би його зібралось тут без ліку, -

Бо надо мною дух витає божий!

Коли б хто міг ті кучері обтяти,

Не вдержав би в руках я й меч булатний;

Тоді зломить мене й маленькому дитяти

Було б не тяжко, - я б лежав безвладний".

Скінчив, умовк і зсунув брови темні,

Немов картавсь, що видав таємницю;

Та швидко залишив картання ті даремні,

Як глянув на Далілу-чарівницю.

Вона його так любо пригорнула,

В очах такая щира втіха грає,

Від чого ж тая радість спалахнула,

Самсон того не відає, не знає!..

О горе, горе, краю палестинський!

Чи знаєш ти, яка тобі недоля?

Зрадіє ворог твій, люд філістимський,

Бо полягла твоя і влада, й воля!

Самсон, заступник твій, надія та єдина,

Відкрив чужинці свою міць таємну,

Розмовою та поцілунками дружина

Зняла заслону з таємниці темну.

Від боротьби й від щастя утомившись,

Заснув Самсон - і голову думливу

Склонив до милої; вона ж, схилившись,

Вчиня над ним подію ту зрадливу:

Рукою пестить кучері ті чорні,

А в другій гостреє залізо має,

Одною кучері до себе любо горне,

А другою їх з голови здіймає.

І підняла з волоссям руку білу,

Після на діл покраса пишна впала, -

Тож гордую, непереможну силу

Рука підступна жінки подолала!

"Вставай, Самсоне! Вороги на тебе!" -

Покликнула зрадливиця Даліла,

Він встав і глянув сміливо навкруги себе, -

Не знав, що згинула вже його сила.

Як приступили філістимські мужі,

Тоді побачив він свою оману.

Вони йому зв'язали руки дужі

І повели його до свого стану.

"Прощай, Самсоне! - крикнула зрадлива. -

Ти думав, що для тебе я забуду

Родину? Ні! Ти гинеш, - дяка се правдива

Від мене за погибель мого люду!"

Самсона у кайдани закували,

З його недолі ворогам забава!

Самсону очі ясні повиймали, -

Плач, люд Ізраїля! В темниці твоя слава!

В темній темниці, в кайданах закутий,

Сильний колись-то Самсон той сидить,

Тяжкую думу гада - й незабутий

Жаль його серце знебуле гнітить.

Тяжко Самсон проклинає Далілу,

Що без вагання згубила його,

Жалує тяжко на себе, що силу,

Славу віддав і себе самого -

Та за кохання єхидне, нікчемне...

Серце так рветься! Та нащо той жаль,

Нащо ті сльози, картання даремне?

Помста лиш може вгасити печаль!

Помста... Де ж сила його молодеча?..

Він же і зброї в руці не вдержить,

Не підійме навіть гострого меча,

Сили немає! Невже буде жить

Тая підступниця? Ні, хай сконає!

Єсть же на небі ще правда свята,

За що ж із ним його люд погибає?

Боже, що винна країна ота?..

Гине безславно Самсон в самотині,

Серцем же рветься свій люд визволять.

Люд у полоні тепер, на чужині,

Легко було ворогам подолать

Край Іудейський, його боронити

Нікому стало, - в неволі сумній

Той оборонець, він лихом прибитий,

Він не поможе країні рідній!

Він у темниці, в кайдани закутий,

Тяжко картаючись серцем, сидить,

Жаль нерозважений, жаль незабутий

Серце знебуле і рве, і гнітить.

Пишає божая країна

І ясні хвилі Іордана, -

Хоч і в неволі Палестина,

І лютим ворогом забрана...

Вже переможці стали станом

В долині красній та розкішній, -

Під пальмами, над Іорданом,

Далеко чуть їх гомін втішний.

А ватаг їх? О, як для його

Веселий, радісний сей ранок, -

Багато злота дорогого.

І срібла, і вродливих бранок

Добув він. Не війна кривава

Йому дала се, - ні, Даліла,

Її була се мудра справа, -

Вона дух сильний той зломила.

Рад філістимець. Гомін, гуки;

Радіє люд. Божниці димні

Від пахощів; здійнявши руки,

Святці співають вдячні гімни

Своєму божищу Ваалу.

Уголос бога вихваляють,

Що він віддав їм на поталу

Всю Палестину, і співають

Хвалу Далілі, що придбала

Для свого люду славу вічну:

Вона Самсона подолала,

Зломила силу ту величну.

І утішається Даліла,

Що славою за зраду вкрита.

У очах втіха заясніла,

Усмішка грає гордовита.

Гукає владар: "Приведіте

Самсона-бранця у палати,

Перед мене постановіте,

Його бажаю повидати!"

Покірні кинулися слуги,

Біжать чинить владаря волю;

Ведуть Самсона для наруги, -

Хай бачать всі його недолю.

Кайдани тяжкі на Самсоні,

Сліпий, сумний він і без сили.

Ввели його і при колоні

В порога там постановили.

Розлігся гомін, сміх, наруга,

І жарти прикрії чувати:

"Самсоне! Де твоя потуга?

Чи ти забувся воювати?"

Самсон стоїть, мов скам'янілий,

Блідий, і мовчки вислухає

Оту зневагу: гнів безсилий

У грудях стиснутих бурхає.

Аж ось зненацька він здригнувся:

До його слуху долетіли

Слова вразливі, і почувся

Єхидний, прикрий сміх Даліли:

"Здоров, Самсоне! Твоя мила

Тебе вітає!" Тая мова

Самсона серце вкрай вразила,

Не вдержав він гіркого слова:

"О гадино! Моєї муки

Тобі, несита, ще не досить?!"

Самсон здійняв безсилі руки

І вголос бога помсти просить:

"О боже помсти, Адонаю!

Вволи мою остатню волю:

Хай з ворогами й я сконаю,

Та дай помститись за недолю,

За сором мій і мого люду!

Дай силу давню на хвилину!

Верни мені її, - хай буду

Я знов потужним на годину!"

Вмолив він бога тим благанням,

В Самсона знову уступила

В остатній час перед сконанням

Незмірная, нелюдська сила.

Тоді, колону обійнявши,

Потряс він дужими руками, -

І стеля рушилась і, впавши,

Його покрила з ворогами!

[с. Колодяжне, 1888 р.]

Примітки

Подається за виданням: Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. - К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 21 - 29.

Вперше надруковано у журн. "Зоря", Львів, 1892, № 10, с. 186 - 189.

Поема увійшла до збірки "На крилах пісень", 1893, стор. 57 - 65.

Автограф не знайдено.

Між текстом першодруку, збірки "На крилах пісень" (1893) та збірки вибраних творів (1904) істотних відмінностей немає.

Датується за першодруком.

Подається за виданням: Леся Українка. На крилах пісень. Збірник творів. К., 1904, стор. 111 - 122.

Самсон - герой давньоєврейської міфології, що уславився надзвичайною фізичною силою і подвигами у війні з філістимлянами (Книга Суддів, 13 - 16).

# data[].attributes.attachment_link.description
О боже помсти, Адонаю! / Вволи мою остатню волю: / Хай з ворогами й я сконаю, / Та дай помститись за недолю, / За сором мій і мого люду! / Дай силу давню на хвилину! / Верни мені її, - хай буду / Я знов потужним на годину!"

# data[].attributes.headline
«Місячна легенда» (1

# data[].attributes.body
«Місячна легенда» (1891 – 92)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

(Посвята моїй мамі)

Весняної ночі, як в небі високо

Стоять білі хмароньки в крузі;

Як вітер шепоче й зітхає глибоко

У сонному темному лузі;

Як тихо усюди, і в полі, і в хаті,

Як співи затихнуть дівочі;

Як втомиться мати співати дитяті

Й закриє утомлені очі;

Як сни золотії колишуть дитину

І стелять їй мрії барвисті;

Як сам соловейко малий на хвилину

Замовкне в кубелечку в листі, -

Тоді затремтять полохливо, швиденько

Скрізь тіні химернії дрібні,

І спустить додолу тоді місяченько,

Мов струни, ті промені срібні, -

Тоді від заходу, зо мли таємної,

З оселі вечірньої мрії,

Луна пронесеться від пісні дивної,

Гучної, мов гімни надії,

І янгол величний з зорею на чолі,

Мов хмарка прозора, поплине,

Сіяючи світлом одвічної волі,

До місяця вгору полине;

І тихо руками до струн променистих

Співець яснокрилий торкнеться,

І легкая зграя акордів перлистих

Із неба на землю поллється.

Той голос надземний часами лунає

В піснях соловейка навесні, -

І тільки обранець між людьми здолає

Співать тії гімни небесні.

У маленькій хатинці, у тихім куточку

Мати спить і дитина маленька.

У віконце одчинене линуть з садочку

Урочисті пісні соловейка.

Мати спить, над колискою сина схилившись,

Певне, пісню малому співала,

А тепер, як приспала його, - утомившись,

Край його і сама задрімала.

Спить маленький; матусину руку щільненько

Обняли рученята дрібнії;

Перед ним красні мрії снуються легенько,

Невиразні, але чарівнії.

І крізь сон йому чується спів соловйовий,

Тонкі пахощі квітів з садочку,

У віконце вривається легіт майовий.

Промінь місячний гра на видочку...

Раптом стихло усе... і з небес залунала

Пісня та чарівна янголина.

Тую пісню дитина крізь сон почувала, -

І всміхалася любо дитина.

Ріс же той хлопчик при неньці коханій,

Що обіцяла ясну

Долю і славу дитині жаданій,

Як колихала до сну:

"Спи, любий синоньку! спи, моя врода!

Будеш ти в світі щасливий,

Буде тобі поміж людьми догода, -

Ти ж бо у мене вродливий!.."

Виріс той хлопчик, вродливий та гожий,

Гарний, як малево, став,

Голос до того дзвінкий мав, хороший,

Штучно, чудово співав.

Слави шукав по світах він усюди -

І запобіг, і знайшов:

Юрбами всюди зіходились люди,

Всяк його слухати йшов.

Тільки немовби чогось бракувало

В співі мистецькім його:

Голос виводив, а серце мовчало!..

Слухали співу того,

Серце ж від нього не билось тепліше,

Він же за теє не дбав,

Слава для нього була наймиліше,

Тільки її він шукав.

Всі його знали, усі дивували,

Чув він хвалу собі скрізь,

Бачив, як усміхи втішливі грали, -

Тільки не бачив він сліз.

Голос блискучий, мов крига ясная,

Штучнії співи дзвінкі

Тішили так, і юрба навісная

Кидала квіти й вінки.

"Слава митцеві!.." Та доля лихая

Зрадила хутко його.

Забавка людям знайшлася другая!

Збувся він слави, всього!

Хто так недавно приймав гучну славу,

Світ того хутко забув;

Кинув співець тоді юрбу лукаву,

В рідний свій край повернув.

Бідний мистець! він зневірився в людях!

У глушині, самітний,

З гордим, холодним презирством у грудях

Жив він, забутий, смутний.

Ходить смутний співець по хатині,

Зсунув брови, заломлює руки;

Смутно, гірко йому в самотині,

Серце рветься від жалю, від муки.

Став співець край віконця малого,

Погляд звів геть на небо нічнеє,

Ніч суворо дивилась на нього...

І промовив він слово сумнеє:

"Тяжко жити в зрадливому світі!

В серці рани глибокі палають,

Серце вражене буде щеміти,

Поки в землю його не сховають!.."

На устах слово прикре німіє...

У садочку так глухо і темно.

Соловейків нема. Вітер віє,

Шелестить верховіттям таємно.

"Що се? знов я той чад споминаю?!

Ні, я з пам'яті вирву ту славу!

Я ненавиджу, я проклинаю

Ту юрбу неправдиву, лукаву!.."

Гордо блиснув очима й зважливо

Чоло вгору підвів на хвилину,

Потім знов похилився журливо...

Що згадав він у сюю годину?

Він згадав, як в сій самій хатині

З ним була його ненька рідненька.

Тихо, любо жилося дитині,

І ніщо не сушило серденька.

Любі спогади!.. Ночі весняні,

Ночі місячні... спів солов'їний...

Потім співи матусі кохані...

Знову спів, - дивний спів, янголиний!..

"Хто співав? Де? Коли чув я теє?..

Не згадаю!" - покликнув у тузі...

Слав проміння йому золотеє

Місяць з неба, сіяючи в крузі.

"Я згадав! я той спів пам'ятаю!

О, якби та юрба неправдива

Вчула, як я тепер заспіваю! -

Скам'яніла б з нестяму та дива!"

І мистець заспівав; але штучно,

Дивно, гостро той спів розлягався,

Якось дико, хоч гордо та гучно,

Забринів, затремтів - і порвався.

Заломив же співець тоді руки:

"Ні! минули часи ті щасливі!.."

Полились не мистецькії гуки,

А ридання гіркі, розпачливі.

Не день, не годину, в журбі та в печалі,

Прожив той співець, як в пустині,

А далі запрагнув гіркі свої жалі

Вповідати щирій людині.

Та люди чужі тих розмов не приймали,

Що людям до жалю чужого?

Одні позіхали, байдуже мовчали,

А другі тікали від нього.

Коли ж хто з своєю журбою до нього,

Неначе до друга, вдавався, -

Співець утікав тоді сам вже від того,

Від жалів чужих він ховався.

"Нікчемна в них радість і втіха нікчемна,

Усяк з них за себе лиш дбає,

І що ж для них туга співецька таємна?

Чуття у них в серці немає.

...Не тямлять безмірності туги моєї!

Не тямлять співецької туги!

Не знають печалі вони, крім своєї...

Ні, годі цієї наруги!

Я більш не піду до людей тих нікчемних!"

І сумно співець похилився,

І погляд суворий з-під брів його темних

У сутінь вечірню втопився.

Темніла помалу доріженька бита,

Червона зоря погасала,

І куряви хмара, отарою збита,

Мов дим від пожежі, палала.

Ішов за отарою хлопець-вівчарик,

В сопілоньку грав помаленьку,

То смутно-журливо виводив дударик,

То знов затинав веселеньку.

Смутна розливалась поважно, широко,

Мов срібная повідь весною,

Весела пригривка далеко, високо

Летіла луною дрібною.

"Гей, хлопче, послухай, щось маю казати!" -

Співець на хлопчину гукає,

Хлопчина покинув в сопілочку грати,

Сопілочку в торбу ховає.

"Послухай, ти чий? І з якої ти хати?" -

"Іванів, - ген з тої, що з краю!" -

"Коли ж се і хто тебе вивчив так грати?" -

"Я сам. Я давно на ній граю".

"А пісні тієї від кого навчився?" -

"Та я вже давно її знаю". -

"Куди ж ти втікаєш? Чого заспішився?" -

"Ей, пане, я часу не маю".

Вже зник той вівчар, і отари не видко,

І курява вже уляглася,

Прилинула нічка темненькая швидко,

І нива в туман повилася.

Співець же віконця свого не покинув,

Дививсь, - і не бачив нічого,

Не бачив, як місяць по небі поплинув,

Не чув соловейка малого.

Не сходила з думки та пісня хлоп'яти

І тихо бриніла, й лунала,

Хотілось у пісні тії запитати,

Чого вона прагла-бажала?

Немовби чого домагались ті гуки,

То тихі, то сумно-здужалі,

Якісь недоспівані радощі, муки,

Якісь недомовлені жалі...

І ті недомовлені жалі гнітили

Співцеві серденько зболіле,

Ті радощі тихі неначе манили

До себе серденько замліле.

Кому я віддав дорогі самоцвіти

Найвищого чистого хисту?

Чи варто ж під ноги їм кидати квіти,

Снувати веселку барвисту?

Не варто служити химерному світу!

Нехай в самотині загину,

Але вже я більше прекрасного цвіту

Під ноги тій зграї не кину!"

Тьмарилися думки і серце боліло...

Співець підійшов до віконця:

В садочку все квітом весняним біліло,

Сміялося проміння сонця.

Вже сонце котилось до темного бору

І в теплім промінні купало

І ярі лани, і веселую гору -

Навколо все барвами грало.

І вабило яснеє сонце злотисте

Співця з його смутної хати

Туди, в теє поле простореє, чисте,

По волі гуляти-блукати.

І вийшов співець геть із хати сумної,

На вулицю вийшов сільськую,

Корився принаді весни чарівної,

Забуть хотів тугу тяжкую.

На вулиці там недалечко стояла

Громадка людей невелика,

З середини тої громадки лунала

Журливая, чула музика.

Співець приступив до гурточку малого

Поглянути, що там такеє?

Там лірник сидів собі долі, - край нього

Поводар, хлоп'ятко малеє.

Щодалі все більше людей прибувало,

Виходили з кожної хати,

Стареє й малеє до гурту ставало

Сліпого співця вислухати.

Їм лірник співав про колишню неволю,

"Даремщину-панщину" злую,

Про тую нещасну підданськую долю,

Про панську сваволю лихую.

А ліра голосить, квилить жалібниця, -

"Сирітки" сліпець починає.

Ой вже не одна у гурті молодиця

Хустиною сльози втирає.

Он плаче в куточку дівчатко маленьке,

В знесиллі схилилось до тина,

Від плачу стинається тіло худеньке:

Сирітка - та бідна дитина!..

Кінчалася пісня; слова жалібнії

Змінилися в слово потіхи:

Що там десь, у бога, за муки земнії -

Небеснії ждуть нас утіхи.

Слова потішали, а голос і ліра,

Як перш, голосили-ридали,

Лагідна потіха і ясная віра

Зникали, в жалю потопали...

"Нема в світі правди!" Сей крик розпачливий

Не співом, а плачем озвався.

Сей поклик гіркий, безнадійний, вразливий

Співцеві у серці віддався, -

Мов серце розкраяв... Тяжкії ридання

Співцеві знялися у грудях;

Він кинувся геть, геть від того співання,

Що плачем озвалось по людях.

Пішов він далеко від тої громади,

Але не до білого двору,

Пішов до діброви шукати поради,

До темного смутного бору.

Там довго блукав він по темному борі,

За ним його туга літала.

Вже й нічка настала, засяяли зорі,

І темрява бір залягала.

Співець не вважав ні на тіні ворожі,

Що скрізь від дерев простяглися,

Співець не вважав ні на зіроньки гожі,

Що тихим огнем зайнялися.

Не сходили з мислі йому тії гуки,

То тихі, то сумно-здужалі,

Були в них якісь недоспівані муки,

Якісь недомовлені жалі;

І тяжко йому, невиразнії муки

Серденько зболілеє стисли, -

Співець розпачливо здійняв свої руки,

В очах йому сльози заблисли.

"Якби мені знову колишняя сила,

Якби мені гуки міцнії,

Тоді б мене туга оця не гнітила!..

Ох, співи мої голоснії!..

Коли б же тепер хоч на час, на годину

Вернути співецьку потугу,

Полинув би спів мій на цілу країну,

Домовив би гіркую тугу!

Не марної слави, не сміху пустого,

Я сліз буду в світі шукати,

Для сліз отих щирих, для смутку святого

Ще варто і жити, й співати!"

На небо він глянув очима смутними,

Од місяця промені впали

Йому на обличчя стрілами срібними,

В сльозах йому сріблом заграли.

Лагіднеє світло до серця проникло,

Серденько міцніше забилось,

І все, що давно було з пам'яті зникло,

Зненацька так ясно з'явилось.

І співи матусі, й дитячії мрії,

І місячні ночі навесні,

І співи гучнії, мов гімни надії,

Забутії співи небесні -

Він все пригадав... Раптом пісня чудова

Навколо геть-геть залунала,

Луну підхопила зелена діброва

І з вітром далеко послала.

Відколи на світі пісні гомоніли,

Такої не чуто ніколи.

Все стихло, а вільнії гуки летіли

Далеко за гори, за доли...

Знов співець у широкому світі,

Знов його наче бога вітають,

Люди сиплють і лаври, і квіти,

Дорогі подарунки складають.

Ясна зала вся світлом палає,

Грім плескання, громада без ліку.

Гомонить люд, співця викликає -

Він придбав собі славу велику!

На кону він. Мов хвилі морськії

Загули, заревли, зашуміли

Голоси невгамовні людськії,

Знову квіти дощем полетіли.

Заспівав, і юрба величенна

Мов життя на той час зупинила;

Прислухалась юрба незчисленна,

Що та пісня дивна гомоніла:

"Мені чоло сьогодні квітчає

Сей почесний лавровий вінець.

Я склоняюсь, бо слава вінчає, -

Їй же клониться кожний співець.

Славо, горда та пишна царице!

Хоч склонив своє чоло співець,

Та не вірить тобі, чарівнице,

Як зрадливому морю плавець.

Не для слави - для вас, мої браття,

Я свій скарб найдорожчий ховав,

Він чистіший, ніж ясне багаття,

І не легко його я придбав.

Скільки сліз було гірких пролито -

Їх лічив тільки місяць ясний!

Скільки муки було пережито -

Знає те мій садок затишний!

Наче квітка, росою умита,

Так мій скарб від тих сліз розцвітав,

Мов калинонька, сонцем пригріта,

Від палкого жалю виростав.

Місяць промінням смутним, лагідним

Цілував його, пестив, кохав,

Але сам своїм серденьком бідним

Я життя тому скарбові дав.

Отже, скарб сей, єдиний, що маю,

Я вам, браття, тепер віддаю, -

Вам і рідному любому краю, -

Тож прийміте ви пісню мою.

Недомовлені гіркії жалі

В рідній пісні почув я колись,

Бачив тихії сльози печалі,

Що, мов перли, котились-лились.

Тії сльози, ті перли яснії,

Певне, впали у серце моє,

Бо ще й досі на сльози сумнії

Пісня з серця мого устає.

Коли співи мої жалібнії

Знову викличуть сльози чиї,

То над скарби усі дорогії

Надгорода то буде мені.

Я шукаю тії надгороди,

Я за нею подався у світ,

Більш, ніж лаври та гомін догоди,

Мені скаже той тихий привіт.

Знайте, браття: хто пісні смутної

Вислухати від мене прийде,

Не забуде він пісні дивної, -

Вона в серце йому западе...

Як умру я, імення славутне

Хутко з пам'яті зникне усім, -

Хутко-хутко усе "незабутнє"

Забувається в світі отсім!

Але поки ще буде на світі

Хоч єдина людина сумна,

Доти буде між людьми бриніти

Моя пісня смутна-голосна.

Довго щирими сими словами

До людей промовлятиму я;

Я загину, - та довго між вами

Гомонітиме пісня моя!.."

[Євпаторія, 4 серпня 1891 р. Зовсім скінчено 1892 р.]

Примітки

Подається за виданням: Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. - К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 30 - 40.

Вперше надруковано у збірці "На крилах пісень. Твори Лесі Українки. Накладом авторки", Львів, 1893, стор. 79 - 91.

В Інституті літератури їм. Т. Г. Шевченка АН УРСР в архіві Лесі Українки, ф. 2, № 11 зберігається автограф поеми (альбом "Poesie", арк. 39 - 58) без підзаголовка і посвяти. Після розділу 1 дата: "89 р." (арк. 41).

В листі до М.П.Косача з листопада 1889 р. Леся Українка писала : " почала невеличку поему "; на мою думку, це стосується саме "Місячної легенди".

В автографі є ряд варіантів окремих рядків. У розділі 3 після строфи 4 йдуть дві строфи, що не ввійшли до першодруку; у розділі 5 після строфи 4 йде інший текст, замість друкованих 20 строф; закреслено передостанню строфу розділу 5; в розділі 6 немає строф 12, 13 і 14; після строфи 16 у розділі 6 іде одна строфа, якої нема у друкованому тексті (щоб побачити цей варіант, клацніть кнопку "Автограф").

Передруковуючи поему у виданні збірки "На крилах пісень" (1904), Леся Українка опустила три строфи: розділ 4, строфа 5; розділ 5, строфа 5; розділ 6, строфа 4 (щоб їх побачити, клацніть кнопку "Першодрук").

Датується за автографом.

Подається за виданням: Леся Українка. На крилах пісень. Збірник творів. К., 1904, стор. 134 - 148.

Грім плескання, громада без ліку - у виданні 1975 року стоїть "гомін плескання...", що поруiує ритм. Я виправляю на "грім плескання" згідно видання "Книгоспілки" (1927 р., т. 3, с. 76).

# data[].attributes.attachment_link.title
Місячна легенда

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка (Посвята моїй мамі) Весняної ночі, як в небі високо Стоять білі хмароньки в крузі; Як вітер шепоче й зітхає глибоко У сонному темному лузі; Як тихо усюди, і в полі, і в хаті, Як співи затихнуть дівочі; Як втомиться мати співати дитяті Й закриє утомлені очі; Як сни

# data[].attributes.body
«Русалка»» (1885)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Коло річки, у садочку

Маленька хатина, -

У хатині чорнобрива

Молода дівчина.

Щовечора, як зіронька

До місяця сходить,

Молодая дівчинонька

В садочок виходить.

Тож виходить сама з хати

У ясную нічку, -

А тим часом козаченько

Перепливе річку,

Як приверне к бережечку,

Човничок прив'яже, -

Уклониться дівчиноньці,

"Добривечір" скаже.

По садочку собі ходять,

За руки візьмуться,

Розмовляють та радяться,

Коли поберуться.

"Ой коли ж ми поберемось,

Дівчинонько-роже?" -

"Уосени, козаченьку,

Як бог нам поможе!.."

У коханій розмовоньці

Швидко ніч проходить,

Блідне місяць, гаснуть зорі,

І сонечко сходить...

Сіда хлопець у свій човник

Та бере весельце;

Стиснув ручку, махнув веслом:

"Прощай, Ксеню, серце!"

Осінь надходить, літо минає,

Вже ж за дівчину козак не дбає.

Вже старостоньки скрізь походжають,

Ксенину ж хату вони минають.

Йдуть до сусіда в новую хату, -

Сватають в його дочку багату!..

Чує Оксеня смутну новину, -

Що свата милий іншу дівчину;

Уже сьогодні їх заручають,

А через тиждень і повінчають...

Наче байдужа дівчина ходить, -

Вийде ж в садочок та й сльози ронить.

Рушнички шиті лежать у скрині,

Вже не клопочуть вони дівчини!

В журбі та в тузі тиждень минає,

По селу ж ходить та "молодая",

У кожду хату вона вступає,

На дівич-вечір дружок збирає,

І до Оксені заходить в хату, -

Тож на весілля її прохати:

"Прошу, сестрице, тебе, голубко,

За старшу дружку до мене, любко!" -

"Не можу, серце!.. я б і радніша;

За дружку в тебе хай стане інша".

"Отак, сестрице! отак мовляєш!

Певне, мене ти більш не кохаєш!" -

"Не гнівайсь, серце, за мої речі...

Прийду сьогодні на дівич-вечір!

Тебе, сестрице, я не забуду, -

За старшу дружку у тебе буду".

(Згодилась, прийде, хоч тяжко дуже.

Вдасть перед милим, що їй байдуже).

Йде молодая весела з хати, -

Смутна Оксеня випроводжати...

У суботу в молодої

Та великий збір,

То ж сходяться подруженьки

До неї у двір.

За столом вже молодая

Сіла на посад,

На лавочках всі дружечки

Посідали вряд.

Старша дружка жалібної

Почина співать, -

Виспівує і на очах

Слізоньки тремтять.

"Червоная калинонька,

А біленький цвіт;

Ой чи не жаль тобі, Галю,

Молоденьких літ?.."

"Ой час-пора, отець-мати,

Поблагословить,

Ой час-пора молоденькій

Та гіллячко звить!"

І гіллячко, і віночок

Вже вити пора,

А іще ж то барвіночку

Для вінка нема.

Старша дружка по барвінок

Додому піде,

Бо кращого барвіночку

Немає ніде.

Пішла з жалем дівчинонька

Та у свій садок,

Щоб нарвати барвіночку

Іншій на вінок;

Рвучи його, журливую

Пісеньку співа,

За сльозами ледве може

Вимовлять слова:

"Барвіночку мій хрещатий,

Зелений, дрібний,

Ой, я ж тебе викохала,

Хороший, рясний!

Я ж садила, поливала

Тебе навесні,

Я ж думала, на віночок

Здасися мені!

Здався тепер, барвіночку,

Не мені, другій, -

Бодай би зсох, бодай зов'яв,

Барвіночку мій!.."

Тож нарвала барвіночку,

Віночок звила,

Походила по садочку,

Над річку пішла.

Подивилась у водицю

На личко своє,

Тихо, тихо промовила:

"Горенько ж моє!

Вродо моя хорошая,

Нащо ти цвітеш?

Без доленьки на сім світі

Марне пропадеш!

Нема щастя, нема долі,

Лиш врода сама...

І кохання зневажене,

Дружини нема!

Забув мене мій миленький,

Іншу полюбив,

І навіки мою долю

Та й занапастив!

То ж він завтра із другою

Піде під вінець...

А я собі під водою

Знайду вже кінець!"

Промовила теє слово,

Стала на горбок...

Нема, нема дівчиноньки,

Лиш плавле вінок.

Вже ж минуло з того часу

Аж три довгі роки,

Як втопилась дівчинонька

У річці глибокій.

Гуля всюди тая слава,

Та вже перестала,

А дівчина під водою

Русалкою стала.

Та не має русалонька

І там супокою:

Не втопила свого лиха

Навіть під водою!

Чи таночок з русалками

При місяцю водить,

То все їй той козаченько

З мислоньків не сходить.

Або сяде, чеше коси

У темному гаю,

Її ж думка круг хатини

Милого витає.

Всі русалки, мов рибоньки,

Веселії грають,

А у неї завжди хмари

Чоло укривають.

Тільки ж то їй і розваги,

Як молодик зійде, -

Проти хати миленького

На бережок вийде;

Вийде, ходить по бережку,

Тихенько співає,

Чи не вийде милий з хати, -

Усе виглядає.

А як зайде місяченько,

Почина світати, -

Тихо пливе русалонька

В підводні палати.

Як навесні починає

Крига розтавати,

Збираються русалоньки

До моря гуляти.

Пливе з ними і дівчина

Гуляти до моря, -

У чужий край, у далекий,

Тікати од горя...

Не втече пак! ніщо її

Вже не розважає,

Навіть і там, в чудовому

Південному краю.

Її сестри на дні моря

По пісочку ходять

Шукать перлів та коралів,

І таночки водять.

Веселії, безжурнії

Ті легкі таночки!

То граються із рибками,

То роблять віночки;

Вона ж сидить геть окремо,

До їх не вступає,

Та безкраї свої думки

Думає, гадає.

Дожидає, коли з того

Хорошого краю

Повернуться русалоньки

До рідного гаю.

Діждалася, вертаються

Русалки додому

В темну нічку, серед бурі,

Блискавиці й грому.

Та й у серці в русалоньки

Спокою немає, -

І грім отой немов її

Трохи розважає.

Вернулася, а тим часом

Вже й літо настало,

А там жнива, бо і жито

Поспівати стало.

І виходить русалонька

В поле виглядати,

Чи не вийде її милий

На лан жита жати.

Вийшов милий з дружиною

На лан жито жати,

І дитинку під копою

Положили спати;

А сами серпи побрали

І постать займають,

Та вдвох собі лагідненько,

Любо розмовляють.

Русалонька на ту пару

Тільки подивилась,

Змінилася у личеньку,

За серце схопилась;

Потім знову подивилась,

Промовила тихо:

"Побрався ти, козаченьку,

Та на своє лихо!

Не завжди там буде щастя,

Де твоя хатина, -

Зостануться сиротами

Жінка і дитина!

Будеш знати, козаченьку,

Як русалка любить,

Скоро ж тебе те кохання

З сього світу згубить!"

Те мовляла, одпливала

У свої палати

І милого не ходила

Більше виглядати...

Стала слава на все село,

Стали поговори, -

Все за того козаченька,

Що чорнії брови.

Ой казали, говорили

По всім селі люде:

"Та вже з того козаченька

Нічого не буде!

Як день божий, смутний ходить

Та думку гадає,

Та щоночі йде над річку,

До темного гаю".

Славлять люди - і дружина

Журиться, бо знає,

Чого милий у гай темний

Щораз доходжає.

То в гай ходить, то в садочок,

Де жила дівчина;

Бачить мила й знає добре,

Чия то причина...

Не вважає козаченько

На ті поговори,

В його серці туга в'ється

Та лютує горе.

Пішов якось у садочок

У місячну нічку,

Походив там коло хати,

Потім в гай над річку.

Пішов, ходить бережечком

Та думку гадає,

Все дивиться на річеньку,

Очей не спускає.

В той час вийшла русалонька

Трохи погуляти,

Потім сіла коло річки

Косоньку чесати;

Побачила козаченька,

Неначе зраділа,

Усміхнулась, - лиш на личку

Щось дуже збіліла.

Ходить смутний козаченько

Та думку гадає,

А русалка чеше коси

Та пісню співає:

"Любий козаче, чого ти ходиш

Смутний по темному гаю?

Слухай, козаче, пісню русалки, -

Тож я для тебе співаю!

Ой чи забув ти, серце-козаче,

Пісню, що мила співала?

Ой чи забув ти тую дівчину,

Що тебе вірно кохала?

Коли забув ти, - чого ж ти ходиш,

Дивишся пильно у воду?

Наче шукаєш у тій водиці

Згублену милую вроду!

Ох не забув ти, серце-козаче,

Пісні, що мила співала!

Ой не забув же тої дівчини,

Котра так щиро кохала!..

Як не забув ти, - ходи до мене!

Я твоя першая мила!

Зраду забуду, любити буду

Тебе, як перше любила!

Я вже не тая, що була перше

(Лиш не забула кохати!), -

Я вже русалка - і під водою

Маю осяйні палати.

В мене палати кращі од царських,

Із дорогого кришталю,

В мене віночок з чистого злота,

З перлів дрібних та коралю:

Все те для тебе дам я, козаче,

Тії палати й віночок,

Всіх зберу подруг, будем для тебе

Легкий водити таночок.

Любий козаче, йди ж ти до мене!

Я твоя першая мила,

Зраду забуду, любити буду

Тебе, як перше любила!"

Козак слуха тую пісню,

Слуха, умліває, -

А русалонька до нього

Руки простягає.

Біжить милий до русалки,

Та й не добігає,

Бо із річки - русалочок

Юрба випливає;

Обступили козаченька,

В гаю залунало, -

Наче крик, неначе регіт, -

Далі тихо стало...

Тихо, тихо з неба світить

Промінь місяченька,

Сидить тая русалонька

Біля козаченька.

Похолонув козаченько,

Не чує, не баче,

Як над ним його кохана

Вбивається, плаче:

"Чи се ж тії карі очі,

Що я цілувала,

Чи се ж теє біле личко,

Що я милувала?

Ой чи се ж той козаченько,

Що я виглядала?

Вже ж не гляне він на мене, -

Дарма виглядати!

Вже ж моєму миленькому

Світу не видати!

Не озветься до своєї

Любої дівчини -

Він німий лежить, холодний

З моєї причини.

Ой забула б я, мій милий,

І горе, і зраду,

Лиш устав би ти до мене,

Дав мені пораду!

Нещаслива годинонько,

Що ж я наробила?

Ой нащо ж я свою долю

Та й занапастила!"

І знов тихо, з неба світить

Промінь місяченька.

Ломить руки русалонька

Біля козаченька.

[Волинь, с. Колодяжне. 1885 р., 6 грудня]

Примітки

Подається за виданням: Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. - К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 9 - 20.

Вперше надруковано у виданні: "Перший вінок. Жіночий альманах. Виданий коштом і заходом Наталії Кобринської і Олени Пчілки". Львів, 1887, стор. 56 - 68. Поема увійшла до збірки "На крилах пісень. Твори Лесі Українки. Накладом авторки", Львів, 1893, стор. 92 - 102. Втрете за життя письменниці поему надруковано у збірці вибраних творів "На крилах пісень" (Київ, 1904). У першодруку поема не мала підзаголовка, не було розподілу на строфи, текст ділився на п'ять розділів. У перевиданні поеми у збірці "На крилах пісень" додано підзаголовок, текст розбито на строфи, розділ IV поділено на два, зроблено незначні стилістичні виправлення. Між текстом поеми у збірці "На крилах пісень" (1893) і збірки вибраних творів (1904) істотних різночитань немає.

Автограф не знайдено.

Датується за першодруком.

Подається за виданням: Леся Українка. На крилах пісень. Збірник творів. К., 1904, стор. 95 - 110.

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка Коло річки, у садочку Маленька хатина, - У хатині чорнобрива Молода дівчина. Щовечора, як зіронька До місяця сходить, Молодая дівчинонька В садочок виходить. Тож виходить сама з хати У ясную нічку, - А тим часом козаченько Перепливе річку, Як приверне к бережечку, Човничок прив'яже, - Уклониться дівчиноньці, "Добривечір" скаже.

# data[].attributes.headline
Друга збірка

# data[].attributes.body
Друга збірка поетичних творів Лесі Українки «Думи і мрії» надрукована також у Львові в 1899 році. Вона включає 50 віршів 1893 – 1899 років і дві поеми. У її виданні брав участь  В. Гнатюк.

Збірка складається з поем «Давня казка» (1893), «Роберт Брюс, король шотландський» (1893) і поезій, написаних у   1890-х роках.
Збірка поезій «Думи і мрії». Обкладинка видання 1899 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Друга збірка поетичних творів Лесі Українки "Думи і мрії" вийшла друком у Львові 1899 р. У її виданні брав участь В. Гнатюк.

Збірка складається з поем " Давня казка" (1893), " Роберт Брюс, король шотландський " (1893) і поезій, написаних у 1890-х роках.

# data[].attributes.attachment_link.description
Друга збірка поетичних творів Лесі Українки "Думи і мрії" вийшла друком у Львові 1899 р. У її виданні брав участь В. Гнатюк. Збірка складається з поем " Давня казка" (1893), " Роберт Брюс, король шотландський " (1893) і поезій, написаних у 1890-х роках.

# data[].attributes.headline
«Стояла я і слухала 

# data[].attributes.body
«Стояла я і слухала весну…»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Голубович

# data[].attributes.attachment_link.title
1Б Лазарєва Марям

# data[].attributes.headline
«Давня казка» Вперше

# data[].attributes.body
«Давня казка» Вперше надруковано у журн. «Житє і слово», Львів, 1896, кн. 6, стор. 442 – 453.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Може б, хто послухав казки?

Ось послухайте, панове!

Тільки вибачте ласкаво,

Що не все в ній буде нове.

Та чого там, люди добрі,

За новинками впадати?

Може, часом не завадить

І давніше пригадати.

Хто нам може розповісти

Щось таке цілком новеє,

Щоб ніхто з нас не відмовив:

"Ет, вже ми чували сеє!"

Тож, коли хто з вас цікавий,

Сядь і слухай давню казку,

А мені, коли не лаврів,

То хоч бубликів дай в'язку.

Десь, колись, в якійсь країні,

Де захочете, там буде,

Бо у казці, та ще в віршах,

Все можливо, добрі люде.

Десь, колись, в якійсь країні

Проживав поет нещасний,

Тільки мав талан до віршів

Не позичений, а власний.

На обличчі у поета

Не цвіла урода гожа,

Хоч не був він теж поганий, -

От собі - людина божа!

Той співець - та що робити!

Видно, правди не сховати,

Що не був співцем поет наш,

Бо зовсім не вмів співати.

Та була у нього пісня

І дзвінкою, і гучною,

Бо розходилась по світу

Стоголосою луною.

І не був поет самотній, -

До його малої хати

Раз у раз ходила молодь

Пісні-слова вислухати.

Теє слово всім давало

То розвагу, то пораду;

Слухачі співцю за теє

Ділом скрізь давали раду.

Що могли, то те й давали,

Він зо всього був догодний.

Досить з нього, що не був він

Ні голодний, ні холодний.

Як навесні шум зелений

Оживляв сумну діброву,

То щодня поет приходив

До діброви на розмову.

Так одного разу ранком

Наш поет лежав у гаю,

Чи він слухав шум діброви,

Чи пісні складав - не знаю!

Тільки чує - гомін, гуки,

Десь мисливські сурми грають,

Чутно разом, як собачі

Й людські крики десь лунають.

Тупотять прудкії коні,

Гомін ближче все лунає,

З-за кущів юрба мисливська

На долинку вибігає.

Як на те ж лежав поет наш

На самісінькій стежині.

"Гей! - кричить він, - обережно!

Віку збавите людині!"

Ще, на щастя, не за звіром

Гналася юрба, - спинилась,

А то б, може, на поета

Не конечне подивилась.

Попереду їхав лицар,

Та лихий такий, крий боже!

"Бачте, - крикнув, - що за птиця!

Чи не встав би ти, небоже?"

"Не біда, - поет відмовив, -

Як ти й сам з дороги звернеш,

Бо як рими повтікають,

Ти мені їх не завернеш!"

"Се ще также полювання! -

Мовить лицар з гучним сміхом. -

Слухай, ти, втікай лиш краще,

Бо пізнаєшся ти з лихом!"

"Ей, я лиха не боюся,

З ним ночую, з ним і днюю,

Ти втікай, бо я, мосьпане,

На таких, як ти, полюю!

В мене рими-соколята,

Як злетять до мене з неба,

То вони мені вполюють,

Вже кого мені там треба!"

"Та який ти з біса мудрий! -

Мовить лицар, - ще ні разу

Я таких, як ти, не бачив.

Я тепер не маю часу,

А то ми б ще подивились,

Хто кого скорій вполює.

Хлопці! геть його з дороги!

Хай так дуже не мудрує!"

"От спасибі за послугу! -

Мовить наш поет, - несіте.

Та візьміть листки з піснями,

Не забудьте тільки милиць,

Он в траві лежать, візьміте".

"Він, напевне, божевільний, -

Крикнув лицар. - Ну, рушаймо!

Хай він знає нашу добрість -

Стороною обминаймо.

А ти тут зажди, небоже,

Хай-но їхатиму з гаю,

Я ще дам тобі гостинця,

А тепер часу не маю".

"Не на тебе ждать я буду, -

Так поет відповідає, -

Хто ж кому подасть гостинця,

Ще того ніхто не знає".

Лицар вже на те нічого

Не відмовив, геть подався;

Знову юрба загукала,

І луною гай озвався.

Розтеклись ловці по гаю,

Полювали цілу днину,

Та коли б же вполювали

Хоч на сміх яку звірину!

А як сонечко вже стало

На вечірньому упрузі,

Стихли сурми, гомін, крики,

Тихо стало скрізь у лузі.

Гурт мисливський зголоднілий

Весь підбився, утомився,

Дехто ще зоставсь у гаю,

Дехто вже й з дороги збився.

Геть одбившися від гурту,

Їде лицар в самотині.

Зирк! - поет лежить, як перше,

На самісінькій стежині.

"Ах, гостинця ти чекаєш! -

Мовив лицар і лапнувся

По кишенях, - ой, небоже,

Вдома гроші я забувся!

Усміхнувсь поет на теє:

"Не турбуйсь за мене, пане,

Маю я багатства стільки,

Що його й на тебе стане!"

Спалахнув від гніву лицар,

Був він гордий та завзятий,

Але ж тільки на упертість

Та на гордощі багатий.

"Годі жартів! - крикнув згорда.

Бо задам тобі я гарту!"

А поет йому: "Та й сам я

Не люблю з панами жарту...

Бачиш ти - оця діброва,

Поле, небо, синє море -

То моє багатство-панство

І розкішне, і просторе.

При всьому сьому багатстві

Я щасливий завжди й вільний".

Тут покликнув лицар:

"Боже! Чоловік сей божевільний!"

"Може буть, - поет відмовив, -

Певне, всі ми в божій волі.

Та я справді маю щастя,

І з мене його доволі.

Так, я вільний, маю бистрі

Вільні думи-чарівниці,

Що для них нема на світі

Ні застави, ні границі.

Все, чого душа запрагне,

Я створю в одну хвилину,

В таємні світи надхмарні

Я на крилах думки лину.

Скрізь гуляю, скрізь буяю,

Мов той вітер дзвінкий в полі;

Сам я вільний і ніколи

Не зламав чужої волі!"

Засміявсь на теє лицар:

"Давню байку правиш, друже!

Я ж тобі скажу на теє:

Ти щасливий, та не дуже.

Я б віддав отой химерний

Твій таємний світ надхмарний

За наземне справжнє графство,

За підхмарний замок гарний.

Я б віддав твоє багатство

І непевнії країни

За єдиний поцілунок

Від коханої дівчини..."

Щось поет хотів відмовить

На недбалу горду мову,

Та вже сонечко червоне

Заховалось за діброву.

Тут поет взяв мандоліну,

І на відповідь гуртові

Він заграв і до музики

Промовляв пісні чудові.

Всі навколо нерухомі,

Зачаровані стояли,

А найбільше у дівчаток

Очі втіхою палали.

Довго й лицар слухав пісню,

Далі мовив на відході:

"Що за дивна сила слова!

Ворожбит якийсь, та й годі!"

Літнім вечором пізненько

Сам поет сидів в хатині,

Так од ранку цілу днину

Він просидів в самотині.

Тож сидів поет в віконці,

Слухав співів, що лунали

Скрізь по полю і до нього

У хатину долітали.

Співи стихли, потім хутко

Налетіла літня нічка;

Дерева шуміли з вітром,

Гомоніла бистра річка.

І поет в своїй хатині

Прислухавсь до того шуму,

Погляд в темряву втопивши,

Він таємну думав думу.

Тільки чує - хтось під'їхав

На коні до його хати

І спинився, потім зброя

Почала чиясь бряжчати.

Що за диво! Під віконце

Хтось помалу підступає.

Тут поет не втерпів:

"Хто там? - Невідомого питає. -

Якщо злодій, то запевне

Помиливсь ти, любий друже!" -

"Ні, се я, - озвався голос, -

Маю справу, пильну дуже..."

"Хто ж се "я"?" - поет питає.

"Я, Бертольдо, лицар з гаю".

Тут поет пізнав той голос:

"А, мисливий! Знаю, знаю!

Вибачай, прошу до хати,

Хоч у мене трошки темно,

Бо коли я сам у хаті,

Не палю вогню даремно;

Та для гостя запалю вже".

І добув вогню з кресала.

Перед ним лицарська постать

Владаря Бертольда стала.

"Добрий вечір!" - "Добрий вечір".

Став тут лицар і - ні слова.

Щось ніяк не починалась

Тая пильная розмова.

"Де ж твоя, мій гостю, справа?" -

Далі вже поет озвався.

Лицар стиха одмовляє:

"Я, мій друже, закохався..."

Тут поет йому говорить:

"Що ж на се тобі пораджу?

А проте доказуй далі,

Може, чим тебе розважу".

"Закохався я і гину, -

Каже лицар, - вдень і вночі

Бачу я перед собою

Ясні оченьки дівочі".

"Що ж? - поет на те говорить. -

То за ручку та й до шлюбу!" -

"Ох! - зітхає лицар. - Візьме

Інший хтось дівчину любу!

Під балкон моєї донни

Кожен вечір я приходжу,

І в журбі тяжкій, в зітханнях

Цілу нічку я проводжу.

На мою журбу й зітхання

Я відповіді не маю,

Чим я маю привернути

Серце милої, - не знаю!

Може б, краще їй припали

До сподоби серенади?.."

Тут поет на те: "Запевне,

Треба пташечці принади!"

"Голос маю, - каже лицар, -

Та не тямлю віршування..." -

"Певна річ - поет говорить, -

То не легке полювання,

А то б досі вже на лаври

Хто б схотів, то й був багатий,

Ні, - химерний, норовистий

Кінь поезії крилатий!"

"Правду кажеш, - мовив лицар, -

Але ж я тебе благаю,

Щоб поміг мені в сій справі.

пам'ятаю, як у гаю

Ти своїм віршем чудовим

Чарував усю громаду, -

Тільки ти один тепера

Можеш дать мені пораду!

За пораду все, що хочеш,

Дам тобі я в надгороду". -

"Ну, на се, - поет відмовив, -

Не надіюся я зроду.

Можу я знайти й без плати

Для приятеля пораду.

Ось пожди лиш трохи, зараз

Будеш мати серенаду.

Та мені для сього треба

Ймення й вроду панни знати". -

"Їй наймення Ізідора,

А вродлива!.. не сказати!.."

Більш поет вже не питався,

Сів, задумавсь на хвилину,

Записав щось на папері,

Зняв з кілочка мандоліну,

Показав слова Бертольду,

Мандоліну дав у руки

Та написанії вірші

І промовив для науки:

"Ти, співаючи, на струнах

Маєш так перебирати:

Ut-fa-la-sol, fa-mi-re-sol...

Далі можеш сам добрати".

"От спасибі!" - крикнув лицар.

Ще ж поет не відозвався,

А вже лицар був надворі.

На коня! і геть погнався.

І погнався лицар хутко

Через поля, через гори,

І спинився під віконцем

У своєї Ізідори.

Хутко в неї під віконцем

Мандоліна залунала,

Із потоку гуків чулих

Серенада виринала:

"Гордо, пишно, променисто

Золотії світять зорі,

Та не може дорівнятись

Ні одна з них Ізідорі!

Найчистіші діаманти

Сяють ясні та прозорі,

Та не може дорівнятись

Ні один з них Ізідорі!

Дорогих перлин коштовних

Є багато в синім морі,

Та не може дорівнятись

Ні одна з них Ізідорі".

Отже, ледве серенада

Залунала у просторі,

Вийшла з хати Ізідора

Подивитися на зорі.

А як стихли під балконом

Любі гуки мандоліни,

До Бертольда полетіла

Квітка з рожі від дівчини.

В ту ж хвилину Ізідора

Зникла хутко, наче мрія,

Та зосталася в Бертольда

Квітка з рожі і - надія!

Боже, боже! що то може

Наробити серенада!..

Зникла в серденьку в Бертольда

Темна туга і досада.

Усміх донни Ізідори

Був дедалі все ясніше,

І щораз вона ставала

До Бертольда прихильніше.

Далі перстень Ізідорин

На руці у нього сяє,

Нареченою своєю

Він кохану називає.

Як же бучно, як же втішно

Всім гулялось на весіллі!

Танцювали, попивали

Від неділі до неділі.

Всіх приймали, всіх вітали,

Всім уміли догодити,

Тільки нашого поета

Пан забувся запросити.

Звісно, клопоту багато

Завжди пану молодому, -

Хто ж би міг ще пам'ятати

Про якогось там сірому?

Час летів, немов на крилах,

І мов сон, життя минало.

Та незчувсь Бертольд, як лихо

Несподівано настало.

Забажалось королеві

Звоювать чужеє царство,

Розіслав він скрізь герольдів

На війну скликать лицарство.

І якраз серед бенкету

В замку нашого Бертольда

Залунала гучна сурма

Королівського герольда.

Прощавай, дружина люба,

Всі розкоші, всі вигоди!

Все те треба проміняти

На далекії походи.

Залишить Бертольдо мусив

Молодую Ізідору,

У неділю вранці-рано

Вже він вирушив із двору.

Подалося геть за море

Все одважнеє лицарство;

Там за морем десь лежало

Бусурменське господарство.

І пішло одважне військо

Через нетрі та пустині;

Не один вояк смутився

По своїй рідній країні.

Та коли вже надто тяжко

Туга серце обгортала,

То співці співали пісню,

Пісня тугу розважала:

"Не журись, коли недоля

В край чужий тебе закине!

Рідний край у тебе в серці,

Поки спогад ще не гине.

Не журись, не марно пройдуть

Сії сльози й тяжка мука;

Рідний край щиріш любити

Научає нас розлука".

Так вони співали, йдучи

Через дикії пустині,

Додавав той спів розваги

Не одній смутній людині.

Попереду всього війська

Три старшії виступали:

Карлос, Гвідо і Бертольдо;

За одвагу їх обрали.

Їдуть, їдуть, врешті бачать -

Три дороги розійшлися,

Розлучились три найстарші,

Кожний різно подалися...

Карлос вибрав шлях направо,

Гвідо вибрав шлях наліво,

А Бертольд подався просто.

"Дай же, боже, вам!" - "Щасливо!"

І Бертольдові спочатку

Справді щастя панувало,

Довелося звоювати

Городів чужих чимало.

От вже він на стольне місто

Погляда одважним оком.

Але тут-то саме щастя

Обернулось іншим боком.

Чи то врешті у Бертольда

Притомилося лицарство,

Чи то владар бусурменський

Міцно так тримавсь за царство, -

Тільки твердо так трималось

Місто гордеє, уперте,

Раз одбилось, потім вдруге,

Потім втрете, ще й вчетверте.

Тут прийшлось Бертольду з лихом:

Край чужий, ворожі люде,

Голод, злидні, військо гине...

Що то буде, що то буде?!.

Місяць, другий вже ведеться

Тая прикрая облога,

Серед війська почалися

Нарікання і тривога.

Приступили до Бертольда

Вояки й гукають грізно:

"Гей, виводь ти нас ізвідси!

Геть веди, поки не пізно!

Нащо ти сюди на згубу

Підманив нас за собою?

Чи ти хочеш, щоб усі ми

Наложили головою?

Осоружне нам се місто!

Хай їй цур, такій облозі!

Хай їй цур, самій тій славі!

Хай їй цур, тій перемозі!.."

Хтів Бертольд розумним словом

Люте військо вгамувати,

Та воно дедалі гірше

Почало репетувати.

Далі кинулись до зброї...

Бог зна, чим би то скінчилось...

Але тут хтось крикнув: "Стійте!",

Військо раптом зупинились.

Вийшли тут наперед війська

Військові співці славутні,

Всі вони були при зброї,

А в руках тримали лютні.

З них один промовив:

"Браття! Часу маєте доволі,

Щоб Бертольда покарати,

Він же й так у вашій волі.

Ми б хотіли тут в сій справі

Скілька слів до вас сказати,

Та співцям співати личить,

Отже, ми почнем співати".

Тут один із них тихенько

Струни срібнії торкає,

Усміхається лукаво

І такої починає:

"Був собі одважний лицар,

Нам його згадать до речі,

Він робив походи довгі -

Від порога та до печі.

Він своїм язиком довгим

Руйнував ворожі міста...

Чули ви його розповідь:

"Я один, а їх аж триста!"

Ну, та сей одважний лицар

Якось вибрався до бою.

І вернув живий, здоровий:

Талісман він мав з собою.

Я гадаю, талісман сей

Кожен з вас тут знать готовий,

Се буде речення мудре:

"Утікай, поки здоровий!"

"Утікай, поки здоровий!" -

Всі співці тут заспівали;

Вояки стояли тихо,

Очі в землю поспускали.

Раптом зброя заблищала,

І гукнуло військо хором:

"Ми готові йти до бою!

Краще смерть, ніж вічний сором!"

І метнулися у напад

Так запекло, так завзято,

Що не встигла й ніч настати,

Як було вже місто взято.

Місто взято, цар в полоні

Бусурменський. Перемога!

От тепер уже одкрита

Всім у рідний край дорога.

Тут на радощах Бертольдо

Всіх співців казав зібрати,

І, коли вони зібрались,

Привселюдно став казати:

"Ви, співці славутні наші,

Ви, красо всього народу!

Ви нам честь відрятували,

Вам ми винні надгороду!"

Та співці відповідали:

"Ні, не нам, ласкавий пане,

Той, хто сих пісень навчив нас,

Надгороду хай дістане".

"Де ж він, де? - гукнув Бертольдо.

Що ж він криється між вами?" -

"Він не тут, - співці говорять, -

На війні не був він з нами.

Він зостався, щоб піснями

Звеселять рідну країну,

Там він має розважати

Не одну сумну родину".

"Так, - Бертольд промовив згорда, -

Ось який співець одваги!

Що ж! словами воювати

Не багато треба зваги!"

"Ні, - співці загомоніли, -

Не кажи такого слова,

Хто нікчемну душу має,

То така ж у нього й мова.

Ти не кидай необачно

Згірдних слів на чоловіка !

Наш поет зостався дома

Через те, що він каліка".

Тут-то нашого поета

Пригадав Бертольд відразу,

І сказав: "Так необачно

Я промовив сю образу.

"Знаю я сього поета

І його величну душу,

І тепер йому по-царськи

Я подякувати мушу.

Тільки б дав нам бог щасливо

Повернутися додому,

Срібла, золота насиплю

Я співцеві дорогому!.."

Кажуть, весь поміст у пеклі

З добрих замірів зложився!

Для пекельного помосту

І Бертольдо потрудився...

Вже давно Бертольд вернувся

Із далекої чужини,

Знов зажив життям веселим

Біля милої дружини.

Знов у нього в пишнім замку

Почалося вічне свято, -

О, тепер було у нього

Срібла, золота багато!

Окрім того, що набрав він

На війні всього без ліку,

Ще король йому в подяку

Надгороду дав велику.

Сила статків та маєтків!

Вже Бертольдо граф заможний!

Він живе в свойому графстві,

Наче сам король вельможний.

Та околиця, де жив він,

Вся була йому віддана,

Люд увесь в тім краю мусив

Узнавать його за пана.

Тож спочатку того щастя

Справді був Бертольдо гідний,

Правий суд чинив у панстві,

До підданих був лагідний.

Але то було не довго,

Він дедалі в смак ввіходив

І потроху в себе в графстві

Інші звичаї заводив.

Що ж, напитки та наїдки,

Та убрання прехороші,

Та забави, та турніри,

А на все ж то треба гроші!

Та й по всіх далеких війнах

Граф привчився до грабунку,

А тепер в своїй країні

Він шукав у тім рятунку.

Почалися нескінченні

Мита, панщина, податки,

Граф поставив по дорогах

Скрізь застави та рогатки.

Трудно навіть розказати,

Що за лихо стало в краю, -

Люди мучились, як в пеклі,

Пан втішався, як у раю.

Пан гуляв у себе в замку, -

У ярмі стогнали люде,

І здавалось, що довіку

Все така неволя буде.

Розливався людський стогін

Всюди хвилею сумною,

І в серденьку у поета

Озивався він луною...

Ось одного разу чує

Граф лихі, тривожні вісті,

Донесла йому сторожа,

Що не все спокійно в місті;

Бо як тільки де неспокій,

Зараз військо набігало

І підданих непокірних

В міцні тюрми запирало.

Коли се одного разу

До Бертольда у господу

Чоловік якийсь приходять

І розказує пригоду:

"Вибачай, вельможний пане,

Що лихі приношу вісті,

Але мушу я сказати,

Що не все спокійно в місті".

Що співці по місті ходять

І піснями люд морочать,

Все про рівність і про волю

У піснях своїх торочать.

Вже й по тюрмах їх саджають,

Та ніщо не помагає,

Їх пісні ідуть по людях,

Всяк пісні ті переймає.

"Ну, - гукнув Бертольд, - то байка!

Я візьму співців тих в руки!"

Раптом чує десь близенько

Залунали пісні гуки:

"В мужика землянка вогка,

В пана хата на помості;

Що ж, недарма люди кажуть,

Що в панів біліші кості!

У мужички руки чорні,

В пані рученька тендітна;

Що ж, недарма люди кажуть,

Що в панів і кров блакитна!

Мужики цікаві стали,

Чи ті кості білі всюди,

Чи блакитна кров поллється,

Як пробити пану груди?"

"Що се, що? - кричить Бертольдо. -

Гей, ловіть співця, в'яжіте!

У тюрму його, в кайдани!

Та скоріш, скоріш біжіте!"

Коли се з-за мурів замку

Обізвався голос долі:

"Гей, біжіте, панські слуги,

Та спіймайте вітра в полі!

Не турбуйся ти даремне,

Все одно, вельможний пане,

Вловиш нас сьогодні десять,

Завтра двадцять знов настане!

Нас таки чимале військо,

Маєм свого отамана,

Він у нас одважний лицар,

Врешті, він знайомий пана..."

Мов крізь землю провалився

Той співець, утік од лиха.

А Бертольд сидів і думав,

Далі так промовив стиха:

"Маєм свого отамана! -

Ось де корінь цілій справі!

Ну, та я тепера хутко

Положу кінець забаві!"

Тут він двох щонайвірніших

Слуг до себе прикликає

І до нашого поета

У хатину посилає:

"Ви скажіть йому від мене,

Що я досі пам'ятаю,

Як пісні його втішали

Нас колись в чужому краю.

Власне я тепер бажаю

Дать йому за них заплату,

Я поетові дарую

В себе в замку гарну хату.

Я його талан співацький

Так високо поважаю,

Що співцем своїм придворним

Я зробить його бажаю.

Ви скажіть, що він у мене

Буде жити в шані, в славі,

Тільки, звісно, хай забуде

Різні вигадки лукаві".

Слуги зараз подалися

До убогої оселі,

Принесли вони поету

Ті запросини веселі.

Він, втішаючись, промовив:

"Вибачайте, любі друзі,

Що не встав я вам назустріч,

Я лежу тепер в недузі.

Що ж, сідайте, будьте гості!"

Але слуги не сідають,

Тільки зараз же поету

Графські речі викладають.

Усміхаючись, він слухав

Те запрошення знаднеє,

А коли вони скінчили,

Так промовив їм на сеє:

"Ви скажіте свому пану,

Що заплати не бажаю,

Бо коли я що дарую,

То назад не одбираю.

Хай він сам те пригадає,

Що то ж я йому дав злото,

Хоч тепер об тім жалкую,

Краще б кинув у болото!

Ви скажіть, що я не хочу

Слави з рук його приймати,

Бо лихую тільки славу

Тії руки можуть дати.

Золотих не хочу лаврів,

З ними щастя не здобуду.

Як я ними увінчаюсь,

То поетом вже не буду.

Не поет, у кого думки

Не літають вільно в світі,

А заплутались навіки

В золотії тонкі сіті.

Не поет, хто забуває

Про страшні народні рани,

Щоб собі на вільні руки.

Золоті надіть кайдани.

Тож підіте і скажіте,

Що поки я буду жити,

Не подумаю довіку

Зброї чесної зложити!"

З тим вернулись вірні слуги

До Бертольда і сказали:

"Так і так поет відмовив,

Ми даремне намовляли..."

Аж скипів Бертольд, почувши

Гордовитую відмову,

До поета посилає

Посланців тих самих знову:

"Ви скажіть сьому зухвальцю,

Що тепер настав день суду,

Що терпів його я довго,

Але більш терпіть не буду.

Коли він складання віршів

Бунтівничих не покине,

То в тюрму його закину,

Там він, клятий, і загине!"

Знову слуги подалися

До убогої хатини

І, підходячи, почули

Тихий бренькіт мандоліни.

У вікно зирнули слуги,

Бачать: зібрана громада,

Всі стоять навколо ліжка,

Мов якась таємна рада!

Утомивсь поет від праці,

Третій день лежить в недузі,

Слухачі навколо нього

Посхиляли чола в тузі.

А поет усе то грає,

То щось пише на папері

Й роздає писання людям, -

Тут вступили слуги в двері.

Всі метнулись хутко з хати,

І поет один зостався,

Подививсь на слуг спокійно,

Гордовито привітався.

Всі Бертольдові погрози

Слухав мовчки, усміхався.

А коли скінчили слуги,

Так до них він обізвався:

"Ви скажіть свойому пану,

Що готовий я в дорогу,

Тільки хай велить прислати

Слуг ще двох вам на підмогу.

На запросини ласкаві

Я не можу встать з постелі,

Вам нести мене прийдеться

Аж до нової оселі.

Та й в темниці буду вільний, -

Маю думи-чарівниці,

Що для них нема на світі

Ні застави, ні границі.

І мого прудкого слова

Не затримає темниця,

Полетить воно по світі,

Наче тая вільна птиця.

З словом зіллються в темниці

Гіркий жаль і тяжка туга,

І тоді потрійна стане

І страшна його потуга.

І поет від свого люду

Не почує слів догани

В день сумний, коли на нього

Накладатимуть кайдани!"

Та зосталися на світі

Молоді його нащадки,

Що взяли собі у спадок

Всі пісні його, всі гадки.

Здійнялось повстання в краю,

І Бертольда вбили люде,

Та й гадали, що в країні

Більш неволі вже не буде.

Та зостався по Бертольду

Молодий його нащадок,

І пиху його, й маєтки

Він забрав собі у спадок.

І тепер нащадки графські

Тюрми міцнії будують,

А поетові нащадки

Слово гостреє гартують.

Проти діла соромного

Виступає слово праве -

Ох, страшне оте змагання,

Хоч воно і не криваве!

А коли війна скінчиться

Того діла й того слова,

То скінчиться давня казка,

А настане правда нова.

1893. 12.11

Примітки

Подається за виданням: Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. - К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 54 - 77.

Вперше надруковано у журн. "Житє і слово", Львів, 1896, кн. 6, стор. 442 - 453.

Чистовий автограф поеми (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 2, № 738) з датою: "Київ, 12.11.93", поправками і зауваженнями на полях Олени Пчілки, які Леся Українка врахувала при підготовці поеми до друку, викресливши всі ті місця, що могли б нагадувати про її власну недугу (щоб їх побачити, клацніть кнопку "Автограф").

В автографі є ще й інші незначні відмінності. Вперше за автографом поема надрукована у виданні: Леся Українка. Твори в п'яти томах. Т. І. К., Держлітвидав, 1951, с. 363 - 386.

У другому прижиттєвому виданні (збірка "Думи і мрії", 1899) текст поеми остаточно відредаговано і виправлено. У цьому виданні пропущено строфу 62 в розділі 4 (щоб її побачити, клацніть кнопку "Першодрук").

Зберігся ще уривок чорнового автографа "Давньої казки" (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 2, № 739), що містить 18 строф останнього розділу поеми. Текст тут скорочено. Наводимо закреслені первісні варіанти двох строф (щоб їх побачити, клацніть кнопку "Автограф 2").

Подається і датується за збіркою "Думи і мрії", Львів, 1899, с. 3 - 29.

# data[].attributes.attachment_link.description
І тепер нащадки графські / Тюрми міцнії будують, / А поетові нащадки / Слово гостреє гартують. / Між нащадками знялася / Боротьба тяжка, завзята, / Та вона ведеться й досі, / Ця війна страшна, затята. / Проти діла соромного / Виступає слово праве - / Ох, страшне оте змагання, / Хоч воно і не криваве!

# data[].attributes.headline
«Роберт Брюс, король

# data[].attributes.body
«Роберт Брюс, король шотландський» (Посвята дядькові M. Драгоманову) Вперше надруковано у журн. «Хлібороб», Львів, 1894, № 8-9, стор. 59 – 62, № 10-11, стор. 72 – 75. Одночасно поему надрукував журн. «Дзвінок», 1894, № 11, стор. 234 – 239, № 12-13, стор. 271 – 275.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

(Посвята дядькові M. Драгоманову)

Спогадаймо давнюю давнину,

Спогадаймо повість незабутню

Про далеку вільную країну,

Про стару Шотландію славутню.

Давня повість! і на байку схожа, -

Є в ній певні справи, єсть і мрії,

Але ж правда, наче зірка гожа,

Сипле скрізь проміння золотії.

Вже буде літ п'ятсот тому, -

На край шотландський вільний

Війною йшов король Едвард,

Англійський владар сильний.

Зібрав він лицарів своїх,

Все горде, пишне панство,

Щоб то шотландський вільний люд

Забрати у підданство.

По всій Шотландії йде гук

Луною голосною:

"До зброї, браття! ось іде

Король Едвард війною!

Гей, миле браття! чи у нас

Ясної зброї мало?

Хіба в шотландській стороні

Вже лицарів не стало?"

Лицарство йде, земля гуде;

Зійшлись ворожі лави...

Багато буде сього дня

Кривавої забави.

Блищать списи, бряжчать мечі

І шоломи яснії,

Гукають люто вояки,

Ржуть коні воронії.

Воюють день, воюють два,

На третій день - ой горе!

Шотландці крикнули: "Біда!

Король Едвард нас боре!"

Англійське військо б'є-січе,

Англійська зброя сяє;

Шотландська зброя опада,

Лицарство знемагає.

Аж тут король Едвард спинивсь,

І сурма забриніла,

Знялась над військом корогва,

Та не барвиста - біла.

Всі стали тихо, всяк свій спис

Додолу похиляє,

Гука герольд: "Король Едвард

Шотландців призволяє

Лихую зваду залишить,

Спокій вернути краю,

Прийти до згоди без війни

По братньому звичаю.

Додолу впали корогви,

Весь гурт шотландський панський

Враз крикнув: "Згода! хай живе

Едвард, король шотландський!"

Шотландське лицарство здалось,

Але один зостався

При зброї лицар молодий -

Робертом Брюсом звався.

Едварду глянув він в лице,

Мов кинув блискавицю,

Здійняв і кинув ворогам

Залізну рукавицю.

Потім остроги дав коню,

Кінь вороненький звився,

Помчав у гори, мов стріла,

В міжгір'ї темнім скрився.

Поїхав Роберт по шотландській землі

Здіймати народне повстання,

Гонців розіслав він по всій стороні

Скликати селян на зібрання.

Коли на широкій долині між гір

Зібралась великая рада,

Роберт тоді вийшов до люду й сказав:

"Шотландці! вчинилася зрада!

Нема в нас лицарства, нема в нас панів -

Вони вже англійські піддані;

Та є ще в країні шотландський народ,

Не звик він носити кайдани!

Повстаньмо ж тепера усі як один,

За діло братерськеє спільне!

Розкуймо на зброю плуги! Що орать,

Коли наше поле не вільне?"

Тут всі зашуміли, мов хвилі морські:

"Ходімо, здобудемо волі

Або наші голови вільні, буйні

Складемо на нашому полі!"

І там, на широкій долині між гір,

Селяни всі табором стали,

Палили багаття вони цілу ніч.

Все ясную зброю кували.

На ранок узброєне військо було;

Кому ж не дісталося зброї,

Тому не забракло сокири, коси

Та в грудях одваги міцної.

Те військо не мало ясних корогов,

Ні панцирів срібних коштовних,

На простих селянських щитах не було

Девізів гучних красномовних.

У цілого війська девіз був один:

"За волю, за рідну країну!"

Хоч слів тих ніхто на щиті не носив,

Та в серці носив до загину.

І так вони вийшли напроти панів,

Роберт їх провадив до бою;

Ні одного лицаря, окрім його,

Не мали шотландці з собою.

Шотландське лицарство усе перейшло

Служити в англійському війську,

Пішло боронити мечем і щитом

Корону і владу англійську.

В нещасну годину шотландський народ

Кував свою ясную зброю;

У першому бою розбиті були,

Багато лягло головою.

Удруге зійшлися - недоле тяжка!

Знов військо шотландське розбите.

Ударили втретє - знов поле кругом

Все трупом шотландським укрите.

Міцна була сила потужних панів

І ватаги мудрі знайшлися,

Ні в гори завести, ні в нетрі загнать

Обачні пани не далися.

Широкі долини, розлогі лани

Шість раз були кров'ю политі,

Шість раз пролунав по Шотландії крик:

"Шотландці, шотландці розбиті!"

Ні зброї вони, ні своїх корогов

Едварду до ніг не зложили,

Та волю й країну свою боронить

Не стало селянської сили.

Одні полягли, а другі розійшлись -

Пішли своє поле орати.

Без війська, без слави зостався Роберт,

Що ж має тепер він почати?

Чи має піти, як шотландські пани,

Едвардові зброю віддати,

Зостатись отут в подоланій землі

Останнього сорому ждати?

Ні, краще не бачить того і не чуть,

Як гинути буде країна!

"Прощай, моя рідна країно! прости

Свого безталанного сина.

Хотів би я вільною бачить тебе,

Але не судилося теє...

Далеко тепер на чужих берегах

Поляжу за діло святеє".

Так мовив Роберт і подався він геть

На берег убогий ірландський,

Він думав повік не вертатися знов

У край безталанний шотландський.

В Ірландію мався прибуть корабель,

Що лицарів віз в Палестину,

На ньому од'їхати хтів і Роберт

У тую далеку чужину.

Укупі з одважним лицарством бажав

Піти у хрестовім поході,

Щоб ділу святому останнім життям

І силою стати в пригоді.

На безлюдному березі моря

Одинока хатина стоїть,

В тій хатині рибальській убогій

Збройний лицар самотній сидить.

То Роберт. Він в вікно поглядає,

Чи не мріють оті кораблі,

Що везуть хрестоносців одважних

На війну до святої землі.

Ні, не видко нічого на морі,

Не біліють вітрила ясні.

Грає вільне широкеє море,

Гомонять його хвилі гучні.

Та Робертові сумно дивитись

На те море веселе, буйне,

Як згадає він рідну країну,

Затремтить його серце сумне.

І Роберт, од вікна одступивши,

Ліг на лаву і погляд підвів

На потріскану стелю; на стелі

Павутиння павук собі плів,

І знічев'я Роберт задивився

На роботу того павука;

Лицар бачив, як прялась помалу

Тая нитка тендітна, тонка,

Як павук по тій нитці спускався,

Розколихувавсь потім на ній,

Щоб її до стіни причепити,

Далі невід розкинути свій.

Що гойднеться, то нитка й порветься,

І додолу павук упаде,

Але зараз же злазить угору

І нову собі нитку пряде.

Так шість раз той павук обривався,

І шість раз він на стелю злізав,

Але всьоме таки удержався

Й до стіни свою нитку прип'яв.

Тут Роберт раптом скочив на ноги,

Ухопив свою зброю до рук,

І гукнув: "Та невже таки лицар

Менше має снаги, ніж павук!?"

Ой то ж не сокіл винозір

Злетів з гори в долину, -

То прилетів юнак Роберт

У рідную країну.

Він на коневі воронім

По краю пробігає,

В останній раз шотландський люд

До бою він скликає:

"До зброї всі! чи ще живе

Міцна одвага ваша?

За волю згинуть ми клялись,

А де ж присяга наша?

Хто волі ще не відцуравсь,

Нехай іде до бою!

Хто пам'ята про славу й честь, -

До зброї! хто за мною?"

Не згас, не згас шотландський дух,

Шотландія повстане!

У сьомий раз, як в перший раз,

Зібралися селяне.

Король Едвард не сподівавсь

Шотландського повстання,

Його лицарство розійшлось

Уже на спочивання.

Зосталась тільки поки що

Мала частина війська,

Безпечна й смілива була

Залога та англійська.

Все розмовляють вояки,

Які з війни достатки,

Які в Шотландії король

Збиратиме податки.

Серед англійських вояків

Сидять пани шотландські;

Тепер король їм знов вернув

Права й маєтки панські.

Тож завтра кожний з них піде

До рідної оселі, -

Чого ж сидять вони такі

Смутні та невеселі?

Того, що душу їм гризе

І сором, і досада, -

Здається їм, що все кругом

Гукає: "Зрада, зрада!.."

Англійські ж лицарі собі

Пісень гучних співають,

І так бадьоро на списах

Їх короговки мають.

Селяни тихо підійшли

До війська за горою,

З'явились, наче з-під землі,

І вдарили до бою.

Все зашуміло, загуло,

Мов буря-хуртовина,

Роберт літа на воронім,

Неначе громовина.

Ох, лютий бій, останній бій, -

Щаслив, хто переможе!..

Англійці в розпачі, кричать:

"Рятуй нас, милий боже!"

До них з границі поспіша

Від короля підмога,

Її стріча шотландський крик:

"Ні, наша перемога!"

Підмога сильна надійшла,

Але шкода, - вже пізно!

Женуть шотландці ворогів,

Гукають вслід їм грізно:

"Не доведеться більше вам

Ламать чужої волі!

Коли життя вам дороге, -

Кладіте зброю долі!"

Шотландське військо зайняло

Англійців під горою,

Нема рятунку їм, нема, -

Складають долі зброю.

Тоді з громади виступа

Роберт і промовляє:

"Отак тепер шотландський люд

Англійцям об'являє:

Наш край віддавна вільний був,

Таким повік він буде;

Ви бачили, як прав своїх

Боронять наші люде.

Збира хай в Англії Едвард

Податки й десятини,

А всяк шотландець - вільний пан

Своєї батьківщини.

Селянам нашим байдуже

Про ласку й надгороди,

Вони не підуть з королем

За лицарством в походи.

Тепер я вашу зброю всю

У закладі лишаю,

А вас додому відпущу

По братньому звичаю.

Ідіть, Едвардові скажіть,

Як чули по сій мові.

Коли не згодиться на мир, -

Ми знов у бій готові".

Англійці мовчки одійшли

Без корогов, без зброї;

Без радощів пішли вони

Геть до землі рідної,

І як в долину вже зійшли,

Оглянулись на гору,

Роберта вгледіли вони

Серед сільського збору.

Укрита людом там була

Уся гора зелена,

А вище всіх стояв Роберт,

У ніг його знамена.

Лежала й зброя вся ота,

Що на війні забрали,

Шотландська зброя й корогви

Навколо нього сяли.

Роберт неначе річ держав,

Змагався, боронився,

Зняв потім ясний свій шолом

І людові вклонився.

Англійці чули, як гукнув

Увесь той гурт селянський:

"Хвала і честь! нехай живе

Роберт, король шотландський!"

Так Роберт за снагу та одвагу

Королем у Шотландії став,

В Едінбургу, преславному місті,

Привселюдно корону прийняв.

Урочиста одправа скінчилась,

Вийшов з церкви король на майдан,

Люд гукає: "Робертові слава!

Хай живе! він довіку наш пан!"

Коли се раптом стихло гукання,

І весь люд мов чекає чого.

З юрби виступив гурт невеликий,

То обрані від люду всього.

З них один наперед виступає,

Короля він поклоном віта,

Поглядає навколо по людях

І такую промову чита:

"З ласки бога й народу обраний,

Наш королю! вітаєм тебе!

Ми підданими влади твоєї

Признаємо охоче себе.

Коли ти боронитимеш волю

Й самостійність народу твого,

Ми повік шанувать тебе будем

І любити, як друга свого.

Та коли ти забудеш про справу

Честі й волі народу свого,

Схочеш інші, багатшії землі

Прилучати до панства твого,

Ми не підем тоді за тобою,

Щоб чужого добра здобувать,

Нам не тісно у рідній країні,

Нам не треба в чужу мандрувать!

Коли ти серед панських розкошів

Продаватимеш люд свій панам,

Ми самі боронити потрапим

Ті права, що належаться нам.

А коли ти англійській короні

Віддаси королівство своє, -

Знай, що в тую ганебну годину

Пропаде й панування твоє.

Ми тебе королем увінчали,

Ми тебе й розвінчаєм сами,

І коли проти нас ти повстанеш,

Проти тебе повстанемо ми.

Дай нам, боже, радіти довіку,

Що обрали тебе в королі,

Хай цвіте при тобі та пишає

Вільна воля в шотландській землі!"

"Дай то, боже! - Роберт їм відмовив;

Буду знати, на що я іду,

Дай нам, боже, довіку прожити

В щирій згоді, у добрім ладу!"

Щира згода, добрий лад зістався,

Не зламав Роберт свойого слова.

Не пропала, не пішла по вітру

Та громадська чесная умова.

Дивувались на шотландську волю

І стороннії чужії люде,

Всі казали: "Поки світа сонця

У ярмі шотландський люд не буде!"

Не пригас і не пропав ніколи

Вільний дух в шотландському народі.

Стала вільна сторона шотландська

Навіть давнім ворогам в пригоді.

Як пізніш англійці і шотландці

Поєднались в спільную державу,

То англійці вчились від шотландців,

Як любити волю, честь і славу.

Він здобув собі велику славу,

І не вмре та слава, не поляже,

В пісні, в слові буде вічно жити

І про себе світові розкаже.

1893 року

Примітки

Подається за виданням: Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. - К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 41 - 53.

Вперше надруковано у журн. "Хлібороб", Львів, 1894, № 8-9, стор. 59 - 62, № 10-11, стор. 72 - 75. Одночасно поему надрукував журн. "Дзвінок", 1894, № 11, стор. 234 - 239, № 12-13, стор. 271 - 275.

Збереглися два автографи поеми. Перший (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 2, № 743) належав редакції журналу "Дзвінок". Він переписаний двічі - перших шість аркушів містять три розділи і приписку "Кінець буде". На останніх трьох аркушах переписано розділи 4 - 6 з припискою: "кінець". Автограф без дати. Заголовок такий: "Роберт Брюс, король шотландський (Шотландська легенда). Посвята дядькові Михайлові". В автографі є примітки Лесі Українки до двох слів: "Шотландія - Шкоція. Назва Шкоція єсть правішою, але для гармонічності вірша ми уживаємо "Шотландія"; "Герольд - слуга або лицар, що сповіщав волю королевську та вироки урядові". Закреслені у розділі 1 строфи 1 - 5 і у розділі 4 строфи 15 - 18 (від "Ох, лютий бій, останній бій" - до "Кладіте зброю долі!"). У розділі 1 строфи 13 і 14 поміняно місцями. У розділі V після строфи 6 закреслено 4 рядки. Закреслено строфу 7. Строфи 8 немає ("Ти кликнеш на війну, ми зберемось..."). Щоб побачити цей варіант, клацніть кнопку "Автограф 1".

Другий автограф (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 2, № 744) - чорновий, має багато виправлень і закреслень. У розділі 6 після строфи 3 зазначена дата: "1893 літом в Гадячі". У "Заспіві" закреслено строфу 3. У розділі 1 закреслено строфу 12. Ці строфи є в друкованих текстах. Закреслено строфу 15, якої нема і в друкованих текстах. У розділі 2 закреслено строфу 16. В кінці розділу 3 закреслено дві останні строфи. У розділі 4 замість строф 9, 10 і 11 спочатку була лише одна з позначкою "NB". У розділі 5 закреслено строфи 6, 7, 8 і 9. З них строфи 6 і 7 не увійшли до друкованого тексту. Закреслено строфу 15. Первісний текст передостанньої строфи поеми був іншим. Щоб побачити цей варіант, клацніть кнопку "Автограф 2".

У 1894 р. поема вийшла окремим виданням: Роберт Брюс, король шотландський. Шотландська легенда. Коломия. Вид. Михайло Павлик, 1894, 22 стор. Поема увійшла до збірки "Думи і мрії" (1899). Її ще раз передруковано в альманасі "Дубове листя" (К., 1903, стор. 185 - 199). Істотних різночитань між усіма друкованими текстами немає.

Подається і датується за збіркою "Думи і мрії. Поезії Лесі Українки", Львів, 1899, стор. 30 - 44.

Роберт Брюс (Robert Bruce) (11.7.1274 - 7.6.1329), шотландський король з 1306 р. Очолив шотландський народ у боротьбі за незалежність проти Англії. У 1314 р. розбив англійське військо при Баннокберні. В 1328 р. уклав мирний договір, за яким Англія визнала незалежність Шотландії.

" король Едвард, англійський владар сильний " - сучасниками Роберта Брюса були три королі з династії Плантагенетів : Едвард І (1272-1307), Едвард II (1307-27), Едвард III (1327-77).

" Що везуть хрестоносців одважних / На війну до святої землі " - останній хрестовий похід (8-й) відбувся у 1270 р. В 1291 р. мусульмани захопили Акку - останню фортецю хрестоносців у Палестині. Отже, цей сюжет поеми не можна вважати анахронізмом, бо за молодості Брюса цілком могли бути якісь плани відвоювання Палестини, і тільки з висоти століть стало ясно, що 8-й похід був останнім.

# data[].attributes.attachment_link.title
Роберт Брюс, король шотландський

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка (Посвята дядькові M. Драгоманову) Спогадаймо давнюю давнину, Спогадаймо повість незабутню Про далеку вільную країну, Про стару Шотландію славутню. Давня повість! і на байку схожа, - Є в ній певні справи, єсть і мрії, Але ж правда, наче зірка гожа, Сипле скрізь проміння золотії.

# data[].attributes.headline
Третя збірка

# data[].attributes.body
Третя збірка – «Відгуки» – надрукована у Чернівцях в 1902 році. Вона включає 30 віршів 1900 – 1902 років і одну драматичну поему.
Збірка поезій «Відгуки». Обкладинка видання 1902 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Збірка "Відгуки" вийшла друком 1902 р. у Чернівцях. Складається вона з ліричних циклів "Із циклу "Невольницькі пісні", "Ритми", "Хвилини", написаних протягом 1900 - 1902 рр., розділу "Легенди" та драматичної поеми " Одержима " (1901).

Зміст

Із циклу "Невольницькі пісні"

Єврейські мелодії

"Як Ізраїль діставсь ворогам у полон..."

"Єреміє, зловісний пророче в залізнім ярмі"

Забуті слова

"Завжди терновий вінець..."

"Де поділися ви, голоснії слова..."

"Чи тільки ж блискавицями літати..."

"Якби оті проміння золоті..."

"Хотіла б я уплисти за водою..."

"Ні! я покорити її не здолаю..."

"Якби вся кров моя уплинула отак..."

"О, як то тяжко тим шляхом ходити..."

"Чом я не можу злинути угору..."

"Ви щасливі, пречистії зорі..."

"Талого снігу платочки сивенькії..."

"Минаю я, було, долини, й гори..."

"Гей, піду я в ті зелені гори..."

"Хочеш знати, чим справді було..."

"Темна хмара, а веселка ясна..."

"Ой, здається - не журюся..."

"Ой піду я в бір темненький..."

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка Збірка "Відгуки" вийшла друком 1902 р. у Чернівцях. Складається вона з ліричних циклів "Із циклу "Невольницькі пісні", "Ритми", "Хвилини", написаних протягом 1900 - 1902 рр., розділу "Легенди" та драматичної поеми " Одержима " (1901). Із циклу "Невольницькі пісні" Єврейські мелодії "Як Ізраїль діставсь ворогам у полон..."

# data[].attributes.headline
Збірка «Відгуки» вий

# data[].attributes.body
Збірка «Відгуки» вийшла друком 1902 р. у Чернівцях. Складається вона з ліричних циклів «Із циклу «Невольницькі пісні», «Ритми», «Хвилини», написаних протягом 1900 – 1902 рр., розділу «Легенди» та драматичної поеми «Одержима» (1901).

«Одержима» Вперше надруковано у журн. «Літературно-науковий вісник», 1902, т. 17, кн. 3, стор. 167 – 178. Того ж року «Одержима» була передрукована в збірці Лесі Українки «Відгуки», Чернівці, стор. 69 – 93.

Дата в чистовому рукописі – «18.01.1901 р.»

Драматична поема написана в Мінську протягом однієї ночі біля ліжка смертельно хворого С. К. Мержинського. Пізніше, в листі до І. Франка від 13 – 14.01.1903 р. Леся Українка визнала:

«…я її в таку ніч писала, після якої, певне, буду довго жити, коли вже тоді жива осталась. І навіть писала, не перетравивши туги, а в самому її апогею. Якби мене хто спитав, як я з того всього жива вийшла, то я б теж могла відповісти: J'en ai fait un drame».

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Берег понад озером Гадаринським. Далеко на горизонті ледве мріють човни коло берега і чорніє люд, що хмарою заліг далекий берег.

Міріам, "одержима духом", в глибокій тузі блукає поміж камінням понад берегом, далі зіходить на шпиль скелі і дивиться не на берег, а в глибину пустелі, вона бачить там когось удалині.

Міріам

Він там, він все сидить так нерухомо,

як те каміння, що навколо нього.

Над ним - мені здається, я те бачу, -

нависли думи хмарою важкою,

от-от з них стрілить ясна блискавиця

і цілий світ осяє. Ох, коли ж,

коли вона розіб'є темну хмару?

Хоч би мене убила блискавиця,

я прагну, прагну, щоб вона злетіла,

щоб хоч на мить чоло те просіяло.

Годівлю дав юрбі, тілам і душам,

всім дав спокій, а сам у сій пустелі

пасе думок отари незчисленні.

Нема їм впину, а йому спочинку...

Який він одинокий, боже правий!

Невже йому не можна помогти?

Невже він завжди буде одинокий?

"Месія прийде в славі світ судити" -

так сказано в пророцтві, більш нічого.

І правда, й милосердя - все для світа,

а для Месії що? Чи тільки слава?

"Війна і звада, смерть, недуги зникнуть,

мир буде на землі і щастя в людях..."

А для Месії? - знову "слава в вишніх"?

І тільки слава? О, яка ж то кара

Месією, що світ рятує, бути!

Всім дати щастя і нещасним бути,

нещасним, так, бо вічно одиноким.

Хто міг би врятувать його самого

від самотини, від страшної слави?

(Пригнічена раптовою втомою, сідає під скелею і схиляється на камінь.)

Чого ж се я слідом за ним блукаю?

Чого? Сама не знаю. Певне, дух

мене сюди завів на певну згубу.

Ну, що ж! нехай! Мені тут гинуть краще,

ніж в іншім місці. Я загину тут,

я вигострила погляд у пустині,

мов соколиний зір, - все виглядала,

чи він хоч не подивиться на мене?

Не подивився і не обернувся...

Занадто вже буйна була надія!

Чого ж я сподівалась?.. Я не знаю!

(Розхитуючись, як ті, що голосять на гробі, співає стиха тужливу східну пісню, довго, без слів.)

Про се співати можна, а сказати

слів не стає.

(Співає знов.)

Яка була юрба

за ним, як він ходив по Галілеї.

І кожний встиг торкнути хоч одежу,

хоч край плаща Месії, тільки я

торкнути не посміла, бо нічого

просить не мала в нього: ні здоров'я,

ні страви на безхліб'ї. Я не знаю,

чого я йшла з юрбою...

(Співає знов.)

Він нікому

не відмовляв потіхи і поради.

Кому що бракувало, він давав.

(Співає.)

А що ж мені бракує? О Месіє,

ти, може, знаєш?!

Незамітно для Міріам Месія наблизився до неї з-за скелі, надійшовши з пустині, і схилився над нею.

Месія

Знаю, Міріам!

Міріам

(жахнулась)

Учителю!

Месія

Не бійся, жінко, спокій

я хочу дать тобі.

Міріам

О, я не хочу,

не хочу я спокою!

Месія

(лагідно і разом суворо)

Міріам,

Се дух в тобі говорить. Чом не хочеш?

Спокою прагне всякий.

Міріам

Але ти,

учителю, покинув той спокій,

що був у тебе в тихім Назареті.

Месія

Ти дорівнятись хочеш...

Міріам

(з поривом)

Ні, Месіє,

я не рівняюся до тебе, ні!

Я знаю те, що я нещасна жінка.

Месія

Так нащо ж ти зрікаєшся спокою,

єдиної потіхи всіх нещасних?

Міріам

(з раптовою одвагою)

Бо ти його не маєш, сине божий!

Месія

Яке тобі до мене діло, жінко?

Міріам, знищена, збентежена, закриває лице покривалом і повертається йти геть.

Месія

Стій, Міріам, скажи, ти в мене віриш?

Міріам

(не одкриває лиця)

Я вірю, що ти божий син, Месіє,

і всім, окрім мене, даси рятунок.

Месія

Усім, крім тебе, жінко?

Міріам

Ти сказав.

Месія

Я не сказав того.

Міріам

Та я те чула.

Прости, учителю, я мушу йти.

(Відступає.)

Месія

Куди ти йдеш?

Міріам

Не знаю. Так, на безвість.

Месія

Чого ж ти йдеш?

Міріам

Бо мушу йти.

Месія

Навіщо?

Міріам

Ти знаєш. Ти - Месія! Я не знаю.

Месія

Зостанься тут.

Міріам мовчки спиняється.

Месія

Скажи мені, ти чула,

що говорив я людям?

Міріам

Так, Месіє.

Месія

Ти прийняла мої слова?

Міріам

Ніколи

я не забуду їх.

Месія

І вслід їх підеш?

Міріам

Вони слідом за мною підуть всюди,

волаючи: "Ти йдеш в неправу путь!"

І, мов на жар пекучий, наступати

я буду на слова твої огнисті, -

сліди мої від них криваві будуть.

Месія

Уперта річ твоя, ти мов рабиня,

що знає волю пана і не слуха.

Таких рабів сувора кара жде.

Міріам

(падає навколішки)

О горе! Впала вже на мене кара,

і вже її ніхто не здійме з мене!

Месія

У тебе мало віри. Якби ти

хоч зерня віри мала...

Міріам

О, я вірю,

без краю вірю в тебе, сине божий,

та я не вірю в себе! Я не вірю,

щоб я могла твої слова прийняти.

Месія

Таке смирення гірше від гордині.

Міріам

О, сто раз гірше, я те добре знаю,

і з того розпач мій.

Месія

Ти не наводь

обмови зайвої на власну душу, -

такою чорною вона не може бути.

Міріам

О ні, учителю, вона чорніша,

ніж хата-пустка, що після пожежі

чорніє порожнечею. Вода

твоїх речей, цілюща та живуща,

душі моєї вигоїть не може.

Вода боронить від огню живого,

згорілу ж хату дарма поливати.

Месія

Та що тобі спалило душу, жінко?

Міріам

Не знаю: чи ненависть, чи любов.

Месія

Кого ж ненавидиш ти?

Міріам

Ворогів.

Месія

Своїх?

Міріам

Твоїх.

Месія

Я їх казав любити.

Міріам

А я люблю... не їх.

Месія

Вони для тебе,

як і для мене, ближні.

Міріам

Але я

від них далека, наче від єхидни.

Месія

Вони не відають, що творять.

Міріам

І єхидна

несвідома, а всяк її розтопче,

як стріне на шляху.

Месія

Якби єхидна

могла покинути свою отруту,

вона була б не гірша від голубки.

Міріам

Але вона отрути не покине.

Месія

Про царство боже на землі ти чула?

Міріам

Та я ж тепер ніде його не бачу.

Месія

Ти дивишся й не бачиш, маловірна.

Міріам

О так, не бачу! Світло твого духа

мене сліпить. Чим ти мені ясніше,

тим душі ворогів мені темніші,

тим менш єхидна схожа до голубки.

Не маловірна я, занадто вірю,

і віра та мене навік погубить.

Я вірю, що ти світло - і такого

ся темрява до себе не приймає?

Я вірю, що ти слово - і такого

отой глухорожденний люд не чує?

Їм, може, треба іншого Месії?

Їм, може, сина божого не досить?

Месія

Вони сліпі, вони ще не прозріли,

самого слова мало їм для віри,

їм треба діла.

Міріам

Ти творив дива!

Месія

Творив дива ще тільки над водою;

сього не досить - треба крові.

Міріам

(з жахом)

Крові?

Чиєї крові, вчителю?

Месія

Моєї.

Міріам

Хай їм вона на голову впаде!

Месія

Не проклинай, вертається прокляття

на того, хто сказав його.

Міріам

Нехай!

Я знаю се, проклята я навіки,

бо я любить не вмію ворогів.

О, кожний тихий усміх фарисея

для мене гірш від скорпіона злого.

Мені бридка не так сама отрута,

як все оте гнучке, підступне тіло.

Я вся тремчу, коли його побачу.

В моїх очах я чую зброї полиск,

в моїх речах я чую зброї брязкіт,

так я узброєна в свою ненависть,

як вартовий коло царської брами,

що радий вихопить на кожного свій меч,

хто тільки зле замислить на владаря.

Месія

Чи ти й мене ненавидиш так, жінко?

Міріам

(з докором)

Учителю!

Месія

Ти, може, скажеш - любиш?

Міріам

Ти се сказав.

Месія

Я так сказав: хто мовить,

що любить господа, а брата ненавидить,

неправда то.

Міріам

Хіба ж і той не любить,

хто душу віддає?

Месія

Що значить, жінко,

віддати душу?

Міріам

Значить - буть готовим

загинуть за любов.

Месія

То се ж би звалось -

віддати тіло. В тім душі нема.

Міріам

А хто покине батька, матір, браття,

все рідне, любе, все, чим жив він досі,

для іншого - невже і той не любить?

Месія

Хто зрікся всього, а себе не зрікся,

не любить той.

Міріам

О господи, якої

ти жертви хочеш?

Месія

Жертви я не хочу,

любові тільки.

Міріам

Мушу всіх любити?

Месія

Так, всіх.

Міріам

Усіх, крім тебе, - се можливо.

Але тебе і всіх - се понад силу.

Та за що ж, за що ж маю їх любити?

Месія

Недовірки питають тільки "за що?"

Міріам

О, як недовірки любити вміють!

Як поломінь, палка у них любов!

Месія

А та любов, що я від тебе хочу,

повинна буть як сонце - всім світити.

Міріам

О, що мені робить? Немає сонця

в моїй душі. Ніч, ніч, понура ніч.

Месія

Ще, може, зійде сонце і для тебе.

Міріам

(з раптовою надією)

Учителю! чи ти мені позволиш

пролити кров мою?

Месія

За кого? За людей?

Міріам

Ні, не за їх!

Месія

То нащо проливати

даремне кров?

Міріам

А може, недаремне?

А може, кров'ю викупить я зможу...

Месія

Кров без любові викупить не може.

Міріам

Якби ти хтів прийнять від мене викуп,

щоб не лилась твоя святая кров!

Месія

Ти хочеш викупить мене?

Міріам потакує мовчки головою.

Месія

Даремне!

Міріам

Нехай даремне! Та позволь загинуть

хоч не за тебе, то з тобою вкупі!

Месія

Ваалові дають даремні жертви,

я ж не приймаю їх.

Міріам

Месіє!

Месія

Ні, для тебе

я не Месія. Ти мене не знаєш.

(Відходить.)

Міріам зостається в пустині сама.

Гефсіманський сад. Дванадцять учеників сплять непробудним сном. Месія молиться. Міріам нишком крадеться попід садовим муром, стає в найглибшій тіні, звідки їй видко Месію в місячному світлі.

Месія

(до учеників)

Спите? Не спіть! Моя душа сумна

Ученики не озиваються, сплять.

Міріам

(до себе)

Боже! знов він одинокий,

ще гірше, ніж в пустині! Сії люди

твердіші від каміння... Он отам

лежить той ученик, що - люди кажуть -

учителю з усіх їх найдорожчий,

Та спить він, як і всі, - твердіше, може,

бо наймолодший... Я одна не сплю,

я вкупі з ним страждаю, тут же, поруч,

та я німа, як мур оцей, не видна,

як сяя тінь, так, мов я не людина,

так, наче в мене і душі нема...

Я приступлю до нього...

(Вихиляється трохи з тіні, але знов ховається.)

Ні, не смію...

Він знову скаже, як тоді сказав:

"Яке тобі до мене діло, жінко?"

Що ж я йому скажу? Моя душа

тепер чорніша. Я тепер не тільки

до ворогів його ненависть маю,

але й до друзів. О, до сих ще більшу!

Ви, сонне кодло! Світло опівночі

не будить вас? Вам заграва кривава

очей лінивих не здола розплющить?

Бодай вам вічний сон наліг на груди

і зморою душив вас без кінця!

Мені сто раз від вас миліші гади,

бо в них таки, либонь, тепліша кров.

(З відразою одвертається від сонного товариства. Дивиться на Месію, прислухається.)

Про що він молиться?

Месія

(впівголоса)

Міріам

Саваоф! чи й ся молитва

в сю ніч твого престолу не досягне?

Вовкам даси ти на поталу сина?

Месія

Але хай буде так, як ти бажаєш,

Міріам

Сам Вельзевул, напевне,

почув би милосердя.

Месія

(до учеників)

Ви спите?

Не спіть! моя душа смутна до смерті!

Міріам

Каміння у пустині відкликалось

потрійною луною, але сі

не обізвуться, ні, дарма надія!

Я обізвусь... Який злий дух тримає

мої слова? Учителю! Єдиний!

O світочу моїх очей! Невже ти

не бачиш, як я гину тут від туги,

від болю, від тривоги? І нічим,

нічим потішити тебе не можу!

...Я обізвусь... Ні, голосу не стане.

Коли ж і стане, дико забринить,

немов шакала голос опівночі,

бо туга стиснула за серце... Я не можу,

не можу бачити сього! Прощай!

Ох, Міріам, ти проклята від бога!

(Так само незамітно для Месії, але швидко вибігає з саду.)

На Голгофі. Ніч. Три хрести з розп'ятими, вже мертвими. Віддалік варта, інших людей нема, тільки Міріам сама під хрестом Месії.

Міріам

Він їм простив. Він їм усім простив.

Вони те чули і на віки вічні

його слова потіхою їм будуть.

А тільки я не прощена зосталась,

бо я не можу їм простить за нього.

Я всіх і все ненавиджу за нього:

і ворогів, і друзів, і юрбу,

отой народ безглуздий, що кричав:

"Розпни його, розпни !" - і той закон

людський, що допустив невинно згинуть,

і той закон небесний, що за гріх

безумних поколіннів вимагає

страждання, крові й смерті соромної

того, хто всіх любив і всім прощав.

Умер він, зраджений землею й небом,

як завжди, одинокий. А тепер

я тут сиджу, як завжди, одинока,

даремні сльози ллю і проклинаю

все те, що він любив, і з кожним словом

все більш надію трачу на рятунок.

І вічно, вічно буду одинока

на сьому і на тому світі. Так,

ніколи не скінчиться темна туга

і вічно буде жаль палити серце.

Тут завтра прийдуть ті прихильні друзі,

що тричі одрікалися від нього,

і та родина, що ніколи в ньому

не бачила пророка; прийдуть, здіймуть

його з хреста, - бо вже ж він неживий

і більше мучитись за них не може, -

покроплять млявими слізьми й лагідно

спов'ють у хусти, понесуть покірно

під наглядом ворожих вояків,

сховають у печері й розійдуться.

А може, потім зійдуться докупи

тепленьким словом згадувать про того,

про кого за життя так мало дбали!

Ох, як би я тепер хотіла кинуть

отрутними словами їм в обличчя,

немов гарячим приском! Хай би очі

їм випекло, ті очі безсоромні,

що сміли тут дивитися на муку

того, чийого всі не варт мізинця!

Я знаю, що якби з'явилась я,

ненавистю спотворена в обличчі,

вони жахнулись би і запитали:

"Яке тобі до всіх нас діло, жінко?"

І я на те... що я на те сказала б?

Я б мусила мовчати, бо ненависть

не має голосу на поминках того,

хто всіх любив і всіх прощав... Ой горе!

В той час, як всі громадою зберуться

згадать того, кого я так любила,

я буду всім чужа і одинока,

не признана ніким, бо сам Месія

не признавав мене... О сине божий!

Нехай в моїм житті все, все неправда,

та вір мені, що я тебе любила.

Чи ти гадав, - я не зреклась себе?

Зреклась! я прокляла себе і душу,

ту душу, що не хтів прийнять Месія

собі на жертву. Де ж ще більше горе,

як не могти віддать за друга душу?..

Темрява огортає все більше гору, і хрест, і жінку під хрестом.

Майдан в Єрусалимі. Перебігають люди, оглядаючись боязко, часом сходяться малими гуртами і нищечком, шпарко перемовляються по кілька слів, потім знов розходяться. Міріам повагом переходить майдан. Назустріч їй Йоганна, одна з прихильниць Месії.

Йоганна

(до Міріам)

Мир, сестро, й радість!

Міріам

Радості і миру

не знаю я так само, як тебе.

Йоганна

Прости, що зачіпаю незнайому,

але ж у нас така весела звістка.

Міріам

Що то мене обходить?

Йоганна

Всіх обходить!

Месія наш воскрес!

Міріам

(голосно)

Воскрес? Месія?!

Йоганна

На бога, сестро, тихше! ще почує

хто з люду й донесе синедріону.

Міріам

Ви боїтесь, коли б вам за Месію

кров не пролити так, як він за вас

пролив свою?

Йоганна

Проллєм, як буде треба, -

тепер не час.

Міріам

Ти, жінко, чим торгуєш?

Йоганна

Сказала б я, питання не до речі.

Міріам

А ти не знаєш, де тепер Месія?

На небі, певне?

Йоганна

Кажуть, на землі,

між людом ходить.

Міріам

Отже, в вас надія,

що є кому і вдруге кров пролить,

як прийде знову час!

(Гірко сміється.)

А я не вірю,

щоб він воскрес, бо ви того не варті!

Йоганна

Він не вважав, чи вартий хто, чи ні.

Міріам

Се правда! він ніколи не вважав

на те, що з вас ніхто його не вартий.

І все-таки не вірю, що воскрес він.

Йоганна

Але ж він сам пророкував про те!

Міріам

Для сеї самої юрби воскреснуть?

На се, либонь, не стало б і Месії!

Йоганна

Здається, помилилась я, бо ти,

як бачу, не прихильниця його.

Міріам

Прихильних мав він досить і без мене.

Йоганна зо страхом ховається в поблизький гурток.

Міріам

(їй услід)

Не бійсь! не розкажу синедріону,

бо він для мене не миліш, ніж ти,

хіба однаково ненависний.

(Близько проходить старий галілеянин, Міріам звертається до нього.)

Що, батьку,

чи правду кажуть, що воскрес Месія?

Старий

Так правда, як і те, що він пролив

за всіх нас кров свою святу, невинну.

Міріам

Він не за всіх пролив. Неправда, значить.

Старий

Як не за всіх!

Міріам

За мене він ні краплі

не проливав.

Старий

А, ти не віриш в нього...

(Хоче й собі сховатись у гурті.)

Міріам

Я вірю в нього !

Старий спиняється.

Вірю більш, як ти,

більш, як усі ви.

Старий

То приходь сьогодні

до нас на збір.

Міріам

(з відразою)

Щоб я до вас прийшла?!

Ховатися по норах вкупі з вами?

Мені при вас нема чого робити:

у мене на чолі немає плями!

Старий

А в кого ж є?

Міріам

У вас, у всіх у вас!

Усі ви допустили, щоб Месія

кривавий викуп дав за ваші душі.

І вам прийнять його було не тяжко?

Віддячились ви, правда, хто сльозою,

хто щирою до ворогів любов'ю...

Старий

Він сам казав нам ворогів любити.

Міріам

А ви й зраділи! так вам безпечніше:

душа врятована та й тіло не загине!

Старий

(з острахом)

Хто ти така?

Міріам

Я? "Одержима духом"!

Старий

Благай Месію, щоб зцілив тебе

і визволив від того злого духа

святою силою своєї крові й тіла.

Міріам

Щоб визволив мене ціною крові?

Своєї крові? Та невже ти, діду,

гадаєш, ніби я себе ціную

дорожчою, ніж чиста кров його?

Так слухай же: чи в огняній геєні,

чи в темряві без краю доведеться

мені на вік віків з душею пробувати,

та радощі моєї не зруйнує

сам князь темноти, радощі від того,

що на мені не важить кров Месії,

що він її за мене не пролив

ані краплини.

Старий

Як могло те статись?

Міріам

Ненависть врятувала від гріха.

Старий

Кого ж ненавидиш?

Міріам

Всіх вас, себе і світ.

Старий

За тебе теж пролита кров, та дармо,

бо ти не прийняла святого дару.

Міріам

І не прийму! бо я не Астарот,

щоб мала кров приймати в подарунок.

Непримітно підходить слуга синедріону і з ним римський преторіанець.

Слуга

Про що говорите?

Старий

(заминаючись)

Це, бачиш...

Міріам

Про Месію!

Старий

Зовсім ми не про теє розмовляли.

Преторіанець

А хто ж то, дівчино, отой Месія?

Поки преторіанець і слуга слухають Міріам, старий галілеянин ховається між людьми.

Міріам

А той, що ви недавно розп'яли,

ви знаєте, він цар був іудейський.

Тепер він знов по всій країні піде,

бо він воскрес, воскрес у новій славі!

Нехай там стережуться цар, і цезар,

і весь синедріон, пекельна рада!

Преторіанець

(хапає її за руки, киває на слугу)

А дай шнурка, ми спутаємо кізку,

щоб не брикала дуже.

Міріам

Що? в'язати?

(Зручно нахиляється, бере камінь і пускає в голову слузі.)

Хоч одного, та все ж покарбувала!

Її знов хапають за руки, скручують і в'яжуть. Слуга одною рукою обтирає кров, а другою помагає в'язати Міріам.

Міріам

Хотіла б я всю вашу кров пролити,

віддячити за жертву!

Преторіанець

Що ж та жертва,

коли ви кажете, що він воскрес?

Міріам

Так що ж? Хіба минає все минуле?

Він пережив три вічності в три ночі,

прийняв три смерті. Чи тепер, воскресши,

забуде він страждання, зраду, смерть?

Простити може, а забути - ні!

О, будьте прокляті!

Слуга

Хто?

Міріам

Всі ви! Цезар,

синедріон, і цар, і весь народ!

Тим часом на майдані гурти потайних прихильників Месії зникли, а надбігла юрба іудеїв, фарисеїв та саддукеїв, почувши гомін на майдані.

Слуга

(кричить до народу)

Гей, слухайте, вона нас проклинає!

Голоси з юрби

Що? Що тут? Хто ся жінка? Що їй треба?

За що її зв'язали? Зрада? Змова?

Міріам

Я проклинаю вас прокльоном крові!

Слуга

Що суджено кленучому?

Голоси в юрбі

Люди набирають каміння і з диким ревом кидають на Міріам.

Міріам

Месіє! коли ти пролив за мене...

хоч краплю крові дарма... я тепер

за тебе віддаю... життя... і кров...

і душу... все даремне!... Не за щастя...

не за небесне царство... ні... з любові!

(Падає під градом каміння.)

[18.01.1901]

Примітки

Подається за виданням: Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. - К. : Наукова думка, 1975 р., т. 3, с. 126 - 147.

Вперше надруковано у журн. "Літературно-науковий вісник", 1902, т. 17, кн. 3, стор. 167 - 178. Того ж року "Одержима" була передрукована в збірці Лесі Українки " Відгуки ", Чернівці, стор. 69 - 93.

В архіві зберігається повний чорновий автограф твору (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 2, № 799) із значними правками та дописками, без дати й без істотних відмін від тексту чистового рукопису (Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАНУ, ф. 3, № 1625). Перший розділ чистового рукопису писаний рукою О. Кобилянської і має правки Лесі Українки, інші розділи переписані начисто авторкою.

Дата в чистовому рукописі - "18.01.1901 р."

Драматична поема написана в Мінську протягом однієї ночі біля ліжка смертельно хворого С. К. Мержинського. Пізніше, в листі до І. Франка від 13 - 14.01.1903 р. Леся Українка визнала:

"...я її в таку ніч писала, після якої, певне, буду довго жити, коли вже тоді жива осталась. І навіть писала, не перетравивши туги, а в самому її апогею. Якби мене хто спитав, як я з того всього жива вийшла, то я б теж могла відповісти: J'en ai fait un drame".

Подається за збіркою "Відгуки".

Гадаринське озеро - біля міста Гадари (сучасна назва - Мукса) в Палестині.

Галілея - північна частина Палестини.

Назарет - невелике місто в Галілеї, в якому, за євангельською легендою, провів дитинство Христос.

Ваал - у релігії стародавньої Фінікії, Сірії та Палестини бог сонця, землеробства, родючості. Культ Ваала був пов'язаний з людськими жертвоприношеннями. В переносному значенні служіння Ваалу - гонитва за матеріальними благами.

Гефсіманський сад - місцевість біля Єрусалима в Палестині.

Синедріон - найвища рада в стародавньому Єрусалимі, яка складалася з єврейської аристократії та духовенства. Виконувала релігійні, урядові та судові функції.

Астарот (Астарта) - в сірійській та фінікійській міфології богиня родючості, материнства і любові.

Преторіанці - в стародавньому Римі воїни привілейованої імператорської гвардії.

Саддукеї - представники релігійно-політичної течії в Іудеї в II ст. до н. е. - І ст. н. е., які представляла інтереси рабовласницької знаті, вищих єрусалимських жреців та чиновників.

Додаткові коментарі...

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка Берег понад озером Гадаринським. Далеко на горизонті ледве мріють човни коло берега і чорніє люд, що хмарою заліг далекий берег. Міріам, "одержима духом", в глибокій тузі блукає поміж камінням понад берегом, далі зіходить на шпиль скелі і дивиться не на берег, а в глибину пустелі, вона бачить там когось удалині.

# data[].attributes.headline
Перший вірш «Надія» 

# data[].attributes.body
Перший вірш «Надія» (1880)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Голубович

# data[].attributes.attachment_link.title
4Б Лiлiтко Поліна

# data[].attributes.headline
Вірш «Конвалія» 

# data[].attributes.body
Вірш «Конвалія»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КОНВАЛІЯ

Росла в гаю конвалія
Під дубом високим,
Захищалась від негоди
Під віттям широким.

Та недовго навтішалась
Конвалія біла, -
І їй рука чоловіча
Віку вкоротила.

Ой понесли конвалію
У високу залу,
Понесла її з собою
Панночка до балу.

Ой на балі веселая
Музиченька грає,
Конвалії та музика
Бідне серце крав.

То ж панночка в веселому
Вальсі закрутилась,
А в конвалії головка
Пов'яла, схилилась.

Промовила конвалія:
"Прощай, гаю милий!
І ти, дубе мій високий,
Друже мій єдиний!"

Та й замовкла. Байдужою
Панночка рукою
Тую квіточку зів'ялу
Кинула додолу.

Може, й тобі, моя паяно.
Колись доведеться
Згадать тую конвалію,
Як щастя минеться.

Недовго й ти, моя панно,
Будеш утішатись
Та по балах у веселих
Таночках звиватись.

Може, колись оцей милий,
Що так любить дуже,
Тебе, квіточку зів'ялу,
Залишить байдуже!..

[Волинь, 30/Х 1884]

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Конвалія - Леся Українка

# data[].attributes.attachment_link.description
КОНВАЛІЯ Росла в гаю конвалія Під дубом високим, Захищалась від негоди Під віттям широким. Та недовго навтішалась Конвалія біла, - І їй рука чоловіча Віку вкоротила. Ой понесли конвалію У високу залу, Понесла її з собою Панночка до балу. Ой на балі веселая Музиченька грає, Конвалії та музика Бідне серце крав.

# data[].attributes.headline
Вірш «Сафо» 

# data[].attributes.body
Вірш «Сафо»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Голубович

# data[].attributes.attachment_link.title
5А Круть Евеліна

# data[].attributes.body
Поезія «Contra spem spero!» (1890)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Голубович

# data[].attributes.attachment_link.title
5А Мокій Даря

# data[].attributes.headline
Драма «Блакитна троянда» (1896) Драматична поемі «Кассандра» (1907) 

# data[].attributes.subject
Драма «Блакитна троянда» (1896) Драматична поемі «Кассандра» (1907) 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Героїня Лесі Українки, пройшовши виснажливий шлях страждань і сумнівів, не така смілива перед обличчям смерті, як у Есхіла. Замість пророчого нестяму її охоплює дивний спокій, і вона зрікається свого дару. Героїня говорить про те, що пророчиця Кассандра загинула разом із Троєю, а себе називає рабинею. Вона ламає патерицю і знімає з себе діадему - символи віщунського дару жриці Аполлона - та кидає їх до ніг Клітемнестри. Лесю Українку цікавила саме особистість троянської віщунки, її психологія. Зробивши Кассандру головною героїнею своєї драматичної поеми, Леся Українка виписала цей образ більш глибоко і об'ємно. Її героїні притаманні почуття звичайної людини: вона сумнівається і вагається, прагне віднайти істину, страждає і підкоряється своїй долі.

Леся Українка
Кассандра

ДІЯЧІ:

Кассандра - дочка троянського царя Пріама, пророчиця, жриця Аполлона
Поліксена - її сестра, молода дівчина
Деїфоб - її найстарший брат, ватаг військовий
Гелен - другий її брат, віщун і жрець
Паріс - наймолодший брат Кассандри
Гелена - жінка спартанського царя Менелая, що втекла з Парісом у Трою
Андромаха - жінка Гектора, брата Кассандри
Левке
Хрізе
Айтра } рабині Андромахи
Клімена
Креуза
Стара рабиня Поліксенина
Долон - молодий троянець, колишній наречений Кассандри
Ономай - цар лідійський, що сватає Кассандру
1-й вартовий
2-й вартовий } сторожа міста Іліона в Трої
3-й вартовий
4-й вартовий
Флейтист.
Кітарист.
Сінон - еллін, шпигун
Агамемнон Атрід- цар аргоський, найстарший ватаг ахейського війська
Менелай Атрід- брат його, цар спартанський
Одіссей - цар Ітаки
Діомед
Аякс} підрядні ватага ахейського війська.
Клітемнестра - жінка Агамемнона
Егіст - родич і намісник Агамемнона
Троянці, троянки, раби, рабині, вояки троянські й еллінські.
Діється в часи еллінсько-троянської війни в Трої, в місті Іліоні. Епілог - в Елладі, в столиці Арголіди Мікенах.
І
Кімната в гінекеї (жіночій половині) Пріамового дому.
Гелена сидить на низькому різьбленому стільці і пряде пурпурну вовну на золотій кужілці; сама пишно вбрана, на поясі висить кругле срібне свічадо. Кассандра ввіходить у кімнату, замислена, дивиться поперед себе, погляд її падає на Гелену, немов прони-
зує її і немов бачить крізь неї ще щось далі. Так дивлячись, Кассандра спиняється посеред кімнати і стоїть мовчки.Гелена
Сестрице, радуйся !Кассандра
Радій, Гелено,-
бо ми не сестри.Гелена
Ох, я добре знаю,
що осоружна я тобі, як смерть.Кассандра
І ти, і смерть - обидві рідні сестри.Гелена
Кассандро!Кассандра
Так зови мене, Гелено,
а не сестрою.Гелена
(вражена)
Більш тебе ніколи
не назову сестрою. Тільки чом
себе ти не зовеш сестрою смерті,
було б тобі се більше до лиця.
Вже так, що до лиця!Кассандра
Візьми свічадо.Гелена
До чого сі слова?Кассандра
Візьми свічадо!
Гелена мимохіть слухається і бере свічадо в руки.
Кассандра стає з нею поруч.
Дивись: от ти і я,- у нас нічого
подібного нема.Гелена
А хто ж те каже?Кассандра
Якби ж я так була подібна смерті,
була б тобі подібна.Гелена
Геть іди!
Чого ти смерть на мене накликаєш?Кассандра
Хіба сестра сестру повинна вбити?
Сестра сестрі частіше помагає.Гелена
Так ти того прийшла оце до мене,
щоб дорікати? Що ж, печи, картай,
вам тільки й радощів, коли я плачу.
Кассандра бере з її рук свічадо і держить проти її лиця. Гелена насуплює брови, але не плаче й не одвертається, обличчя їй дедалі випогоджується.Кассандра
Ти плакати не можеш, як і смерть.
Дивись: твоє обличчя знов спокійне,
знов тая сила у твоїх очах,
велика сила,- їй усі коряться,
всі смертні, і Кассандра вкупі з ними.
(Спускає свічадо).
Ідеш ти-і старі, поважні люди
склоняються перед тобою низько
і мовлять урочисто: "Богорівна!"
Ти глянеш - кам'яніють мужі сильні
і тихо шепотять: "Непереможна!"
Ти поцілуєш - і погасне погляд
у наймолодшого з синів Пріама,
кров хвилею потужною приб'є
до серця, і німіє серце й слово,
і блідне пам'ять, і обличчя блідне,
і весь він твій, і вже нема для нього
ні матері, ні батька, ні родини,
ні краю рідного. Троянки, плачте!
Умер, загинув молодий Паріс!Гелена
Ти братові своєму смерть віщуєш?Кассандра
Для мене він давно вже не живе.Гелена
Ненависна! Я знаю, як ти зроду
ворогувала на Паріса.Кассандра
Зроду
любила я його.Гелена
А нащо ж ти
вмовляла батька й матір не приймати
його до двору, як прийшов він вперше
від пастухів убогих, що його
ховали від пророцтва навісного?Кассандра
То не було пророцтво навісне.
Умерти або жити з пастухами
було б єдине для Паріса щастя.Гелена
Чому ж то так? Чому ж то Деїфоб,
і Гектор, і Гелен, і всі брати,
і сестри всі, і ти сама, Кассандро,
в палатах здатні жити, а Паріс
у курені пастушім мав би скніти?Кассандра
А скніти у палатах, може, краще,
так як Паріс у тебе в гінекеї?
І Деїфоб, і Гектор, і Гелен,
живуть не скніють: Деїфоб на раді,
а Гектор на війні, Гелен у храмі -
живуть душею й тілом. А Паріс?
Він тільки й жив, як грав там на сопілці
серед отар. Мовчить Паріс на раді
і зброю надягає, мов кайдани,
боги з ним на розмові не бувають.Гелена
З ним Афродіта розмовляє!Кассандра
Ні!
Він раб її, з рабом нема розмови.
Вона велить, він слухає, та й годі.Гелена
Се ж тільки ти змагаєшся з богами,
за те вони тебе й карають.Кассандра
Що ж,
їх сила в карі, а моя в змаганні.Гелена
Для того ти й з Кіпрідою змагалась,
коли вона Паріса напутила
до мене в Спарту плисти? Що ж, Кассандро,
Кіпріда, бач, перемогла тебе!Кассандра
Мене, Гелено? Ні, тебе й Паріса.Гелена
Але ж Паріс послухав не тебе.Кассандра
Глухий не чує - де ж тут перемога?Гелена
Та хто ж би слухав провісті твоєї?
Не говорила ж ти, почім ти знала,
що вийде з подоріжжя.Кассандра
Я не знаю
нічого, окрім того, що я бачу.Гелена
Та що ж могла ти бачити тоді?Кассандра
Я бачила, як молодик вродливий
з веселим серцем на чужину плив,
не посланцем народу велемудрим,
не збройним вояком і не купцем;
шличок пастуший легкодумне чоло
не зброїв, а красив. І я сказала:
"Гей, куйте шоломи, троянські мужі,
утроє, вчетверо кладіть блискучу мідь!"
А потім... ох, страшна була хвилина,
як він прибув, а з ним і ти, Гелено,
і я отой смертельний поцілунок
побачила...
Гелена
Кассандро! се неправда!
Паріса я в той час не цілувала.Кассандра
І все-таки я бачила його,
той поцілунок, саме в ту хвилину,
коли до нашої землі торкнулась
червоно взута білая нога
твоя, Гелено. Ранила ти землю.Гелена
Ти крикнула до мене: "Кров і смерть!"
Того тобі довіку не забуду.Кассандра
Я не тобі те крикнула, Гелено.
Була я в той час новонарожденна
і криком болю світ новий стрічала.
Я бачила: Паріс на нас не глянув,
устами тільки привітав троянців.
Я бачила, як на його думки
сандалія червона наступила.
Я крикнула: "Несіть ячмінь і сіль,-
за жрицею рокована йде жертва!"
Розвіяв вітер золотеє пасмо
твого волосся. "Мчить Арес неситий
на поводі Кіпрідинім, як огир
в палу жаги. Готуйте гекатомбу!" -
волала я і бачила: на морі
вже чорні кораблі багряну хвилю
стернами різали, вітрила рвались...
На шоломах у вояків ахейських
тряслися грізно гриви...Гелена
Ти безумна!
Хіба в той день ахейці приплили?
Ми ж більше року прожили спокійно!Кассандра
Я бачила в той день ахейське військо.
Тепер я бачу: Менелай бере
тебе за руку...Гелена
Геть від мене, люта!
Неправда то! неправда! І ніколи
того не буде! Краще розіб'юся,
упавши з вежі на каміння гостре!Кассандра
(з певністю)
Твій чоловік бере тебе за руку,
і, ледве взяв, вже ти його ведеш.
Ти попереду, він іде позаду-
Чужі моря, чужі краї минає
ваш корабель, несучи вас додому...
Огні погасли на руїнах Трої,
і дпм від Іліона в небі зник...
А ти сидиш на троні, ти цариця,
прядеш собі на золотій кужілці
пурпурну вовну, і червона нитка
все точиться, все точиться...Гелена
Неправда!Кассандра
О, богорівна! О, непереможна!
Епіметея дочко!Гелена
Що се знов?
Яке нове безумство? Як ти смієш
казать мені "Епіметея дочко"?Кассандра
Був Прометей і був Епіметей,
одного батька-матері синове.
Життя й вогонь дав людям Прометей
і знав, що муки ждуть його за теє,
провидець мук не відвернув від себе,-
з усіх синів праматері Землі
його найгірше покарала Мойра.
Епіметей не знав нічого. Завжди
у нього думка доганяла вчинок.
Він взяв собі за жінку ту Пандору,
що смерть і горе людям дарувала,
і був щасливий з нею, і довіку
ніхто його нещасним не назвав.
Одного батька й матері синове,
титани зроду не були братами,
а ти хотіла, щоб тебе Кассандра
сестрою називала! Ні, Гелено,
неправди я не можу говорити.Гелена
Неправда все, що ти коли говориш!Кассандра
Епіметей казав так Прометею
і був щасливий. Радуйся, царице!
(Виходить).
II
Кассандрин покій. Кассандра пише Сівілінську книгу на довгому пергаменті. Коло неї великий триніг з запаленим куривом.Поліксена
(в білому убранні, червоні стрічки й червоні квітки з гранати в косах)
Кассандро, рідна, ти не знаєш, люба,
яка щаслива я! Який вродливий
мій Ахіллес, мій наречений! Часто
я з брами бачу, як він їде полем,
мов Геліос прекрасний, так він сяє.
З Атрідами в незгоді він, і хоче
в міцному мирі з батьком нашим бути,
і шлюб наш буде вже одразу плідним,-
так кажуть мірмідонці і троянці,
бо з нього зродиться і згода, й сила,
і не загине вже святая Троя,
не вмре народ державного Пріама!Кассандра
Пробач мені, сестричко, я не можу
тепер з тобою говорити. Бачиш,
тепер пишу я книгу, на розмові
я мушу бути з яснокудрим богом.Поліксена
Негарно заздрити сестрі, Кассандро,
не вивна я, що Ахіллес мене,
а не тебе з усіх царівен вибрав,
не дівчина ж бо мужа вибирає,
а він її. І з того я не винна,
що ти не вміла догодить Кіпріді.Кассандра
Ні, Поліксене, я тобі не заздрю!
(Заслоняє лице покривалом).Поліксена
Прости, кохана, я тебе вразила.
В своєму щасті я зовсім забула,
що слово "шлюб" гірке моїй Кассандрі
від того часу, як Долон зрадливий
одкинувся від неї.Кассандра
Поліксене,
що говорить про те! Я добре знала,
що я йому дружиною не буду.Поліксена
А нащо ж ти приймала подарунки?Кассандра
Бо я його любила. Ті дари -
то все, що міг Долон Кассандрі дати.
Чому ж я мала б і того зрікатись?
Він щиро те давав, а я те брала,
щоб мати спогад про хвилини щастя,
бо звала я, їх небагато буде.
Дивись: і досі золота гадючка
мені правицю обвиває так,
як спогад в'ється коло мого серця...
(Показує обручку на руці вище ліктя).
Долон не винен. Винні сії очі,
не вмів їх погляд мовити: "Кохаю",
хоч від кохання серце розривалось.
Боявся їх Долон. Він сам казав,
що вбили щастя наше тії очі
холодними і твердими мечами.
Вони однакові були, незмінні
перед богами і перед коханим.
Не міг Долон очей тих подолати,
не міг він погляду їх одвернути
від таємниці до живого щастя.
І знала я, іцо в сих моїх очах
моя недоля, тільки що робити?
Хіба осліпнути? Бо де візьметься
у птиці віщої коханий погляд
голубки, що воркує.
Поліксена дивиться їй в очі.
Поліксене!
Не придивляйся до моїх очей.
Не говори до мене, не питай
нічого, нічогісінько. Ти знаєш,
тебе я над усіх сестер злюбила.
Не говори до мене.Поліксена
Ні, Кассандро,
не думай ти, що й я тобі ворожа,
як інші всі. Не винна ж ти, що хвора,
що бог тобі так затуманив думку,
що скрізь лихе ввижається тобі
там, де його і признаку немає,
що ти собі та й людям труїш радість.
Мені тебе, голубко, дуже шкода.
(Сідає на низенький ослінчик біля ніг Кассандри).
Сестричко, розчеши мені волосся.
Мені казала мати розчесатись,
та бачиш, як заплуталось воно,
та ще тут сі квітки ніяк не вийму.
(Виймає з-за пояса золотий гребінець і маленьке кругле свічадо).
Ось маєш гребінець.
(Подає гребінець Кассандрі, тая бере слухняно, починає розв'язувати стрічки, виймати квітки з волосся. Поліксена дивиться в свічадо).Кассандра
(шепоче)
Яка хороша
моя сестричка! Заздрісні боги
собі найкраще в жертву вибирають.
О, краще б я тепер мечем жертовним
життя її перетяла, от зараз,
поки вона ще горя не зазнала!Поліксена
(бачить в свічаді очі Кассандри)
Кассандро, я боюсь твоїх очей!
Чого так дивишся? Що ти шепочеш?Кассандра
Нічого, ні, нічого. Ти казала,
що хвора я. Так, може, се і правда,
я, певне, хвора, не вважай на мене...
Згадала я про нашого Троїла,
до тебе він такий подібний був...
а надто як лежав мечем пробитий...
спокійний, тихий, гарний... Поліксене,
ти вже забула, чий то був той меч
у грудях брата нашого Троїла?Поліксена
Кассандро, нащо спогадами труїш?
На те війна.Кассандра
Ох, так, на те війна:
убити брата, потім заручити
сестру за себе...Поліксена
Брат давно убитий,
і я його зовсім не пам'ятаю,
та й Ахіллес тоді зовсім не знав,
кого він убивав.Кассандра
Та ми те знаєм.
І, певне, Ахіллес того не знав,
що в той же час, як він шукав послів,
щоб їх послати у свати до тебе,
твій брат, наш Гектор, саме раду радив,
щоб запалити кораблі ахейські.
В той час, як ти оці квітки з гранати
у кучері вплітала, Гектор наш
думливу голову шоломом зброїв.Поліксена
Так що? Він мірмідонців не зачепить,
то й Ахіллесові про те байдуже,
як і мені.Андромаха
(вбігає)
Чи ви те чули, сестри?
Мій Гектор, кажуть, заколов Патрокла.
Се ж Ахіллес Патрокла мав за друга
найпершого...Кассандра

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Кассандра - Леся Українка

# data[].attributes.attachment_link.description
Героїня Лесі Українки, пройшовши виснажливий шлях страждань і сумнівів, не така смілива перед обличчям смерті, як у Есхіла. Замість пророчого нестяму її охоплює дивний спокій, і вона зрікається свого дару. Героїня говорить про те, що пророчиця Кассандра загинула разом із Троєю, а себе називає рабинею.

# data[].attributes.headline
Драма «Руфін і Прісц

# data[].attributes.body
Драма «Руфін і Прісцілла»

Драматична поема «Бояриня»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Драматична поема "Бояриня" вперше була надрукована після смерті поетеси у 1914 році й протягом тривалого часу знаходилася під негласною забороною. Тільки у 1989 р. читачі отримали змогу познайомитися з нею.
Головна героїня поеми Лесі Українки - вільнолюбна українська дівчина, яка виростала серед широких степів, чемних і чесних людей, що визнавали права іншого та знали свою людську цінність. Вона звикла до атмосфери взаємної довіри і доброзичливості, поваги до жінки та дівчини. Оксана переконана в незалежності своєї землі. Потрапивши в чужу землю, вона поступово починає задихатися від почуття пригнобленості, знецінення кожної людської особистості, зневаги до жінки. Особливо ж Оксану турбує те, що вона ніби зреклася своєї батьківщини, рідних, не може допомогти багатостраждальній українській землі.

Леся Українка

Бояриня

I

Садок перед будинком не дуже багатого, але значного козака з старшини О л е к с и П е р е б i й н о г о. Будинок виходить у садок великим рундуком, що тягнеться вздовж цiлої стiни. На рундуку стiл, дзиглики, на столi прилагоджено до вечерi. Стара П е р е б i й н и х а дає останнiй лад на столi, їй помагає дочка її О к с а н а i с л у ж е б к а.

Через садок до рундука iдуть П е р е б i й н и й i С т е п а н, молодий парубок у московському боярському вбраннi, хоча з обличчя його видко одразу, що вiн не москаль.

П е р е б i й н и й (до гостя)

Моя стара управилась хутенько!

Дивись, уже спорудила й вечерю, поки ми там на цвинтарi балачки провадили.

П е р е б i й н и х а

(зiходить трохи з рундука назустрiч гостевi)

Боярине, прошу зажити з нами хлiба-солi.

С т е п а н (уклоняючись)

Рад би, шановна панiматко, та не смiю, коли б не гнiвались старi бояри, - я й так уже давно вiд них одбився.

П е р е б i й н и й

Про них ти не турбуйся. Пiдкоморiй

їх запросив на бенкет, а тебе я випрохав до нас: "Я сам, - кажу їм, - щось недугую трохи, то не можу на бенкетах гуляти, а Степана, по давнiй приязнi до його батька, хотiв би пригостити в себе в хатi.

Вiн молодик, йому ще не пристало на бенкети великi учащати".

Боярам, видко, вже запах медок та варенуха, отже, роздобрились та й мовили: "Нехай собi п а р н i н к а сидить у тебе хоч i до вiд'їзду.

Навiщо вiн нам здався?"

С т е п а н

От спасибi, панотченьку!

(Зiходить на рундук з господарями).

П е р е б i й н и й

Я джурi накажу, нехай перенесе твоє манаття до нас, та й заберу тебе в полон, поки не визволять бояри.

С т е п а н

Боже!

Такий полон милiший од визволу.

П е р е б i й н и х а (до Оксани)

Пiди лиш, доню, там пошли Семена.

(Оксана виходить i незабаром вертається).

С т е п а н

Якби лиш я не став вам на завадi...

П е р е б i й н и х а

Ото б таки! Ще в нас у хатi стане для гостя мiсця!

П е р е б i й н и й

Ти, синашу, в мене забудь всi церегелi. Таж зо мною небiжчик батько твiй хлiб-сiль водив, укупi ми й козакували.

(Садовить Степана (сам сiдає при столi. До Оксани).

Дочко, ти б нас почастувала на початок.

(Оксана наливає з сулiйки двi чарки - батьковi й гостевi).

О к с а н а

Боярине, будь ласка, призволяйся.

С т е п а н

(узявши чарку, встає i вклоняється Оксанi)

Дай боже, панночко, тобi щасливу та красну долю!

О к с а н а

Будь здоровий, пивши.

(Степан, випивши, знов сiдає. Оксана частує батька.

Всi вечеряють).

П е р е б i й н и й (до Оксани)

А вiн спочатку не пiзнав тебе, ти знаєш? Запитав: "Яка то панна у першiй парi корогву несе?"

О к с а н а (усмiхаючись i поглядаючи на Степана)

Коли?

П е р е б i й н и й

Та отодi ж, як ти на трiйцю в процесiї мiж братчицями йшла.

С т е п а н

Ти завжди носиш корогву?

О к с а н а (з певною самовтiхою)

Аякже, я перша братчиця в дiвочiм братствi.

П е р е б i й н и й (жартiвливо пiдморгнувши)

Се вже тобi не та мала Оксанка, що ти, було, їй робиш веретенця.

О к с а н а

Тi веретенця й досi в мене є...

(Замовкає, засоромившись).

С т е п а н (втiшений)

Невже?

О к с а н а

(перебиваючи нiякову для неї розмову. До матерi)

А де се, мамо, наш Iван?

П е р е б i й н и х а

Та де ж? На вулицi мiж товариством.

I в а н

(Оксанин брат, молодий козак, увiходить з будинку).

Ба нi, я тут. Давайте, мамо, їсти.

П е р е б i й н и х а

Ти б уперед хоч привiтався з гостем!

I в а н (сiдаючи, недбало)

Ми вже вiталися там, коло церкви.

П е р е б i й н и й

Вiн буде мешкати в нас до вiд'їзду.

I в а н (так само)

От як? Що ж, добре... Слухай-но, Оксано, ця страва вже простигла, принеси свiжiшої.

О к с а н а (уражена його недбалим тоном)

Служебка зараз прийде, то й накажи їй.

I в а н

Ба, яка ти горда.

(До Степана).

У вас там на Москвi, либонь, дiвчата так бришкати не смiють?

С т е п а н

Я московських дiвчат не знаю.

О к с а н а

Як же се?

С т е п а н

Я, власне, недавнє на Москвi. Поки ще батько живi були, я в Києвi, в науцi, при Академiї здебiльше пробував, а вже як батько вмерли, я поїхав до матерi на помiч.

П е р е б i й н и х а

Чом ти лiпше сюди не перевiз матусi?

С т е п а н

Трудно.

Нема при чiм нам жити на Вкраїнi.

Самi здоровi, знаєте, - садибу сплюндровано було нам до цеглини ще за Виговщини. Були ми зроду не дуже так маєтнi, а тодi й тi невеликi добра утеряли.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бояриня - Леся Українка

# data[].attributes.attachment_link.description
Драматична поема "Бояриня" вперше була надрукована після смерті поетеси у 1914 році й протягом тривалого часу знаходилася під негласною забороною. Тільки у 1989 р. читачі отримали змогу познайомитися з нею. Головна героїня поеми Лесі Українки - вільнолюбна українська дівчина, яка виростала серед широких степів, чемних і чесних людей, що визнавали права іншого та знали свою людську цінність.

# data[].attributes.headline
Поема «Оргія» 

# data[].attributes.body
Поема «Оргія»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У драматичній поемі Оргія Леся Українка підняла важливі проблеми, що їх наші сучасники окреслили як філософію національної честі та філософію національного поневолення. Не менш важливим є погляд на цей твір з позицій постколоніальної критики, оскільки незалежна Україна стоїть сьогодні перед складною дилемою політично-економічно-культурної деколонізації. Оргія дає можливість реально розуміти цю проблему і накреслити шляхи для її розв'язання. У поемі змальовано два протилежні світи: світ римської метрополії з її сумнівними цінностями і світ упокореної Еллади. Це час, коли Рим здобув повну політичну й економічну перемогу над Грецією, сюзерени почуваються на завойованій землі вільно і впевнено. Тепер перед імператорськими можновладцями стоїть нелегке завдання духовного упокорення еллінів. Кожен бачить це по-своєму.

ДІЯЧІ

А н т е й - співець. Г е р м і о н а - мати його.

Е в ф р о з і н а - сестра його.

Н е р і с а - жінка його.

Х і л о н - ученик його.

Ф е д о н - скульптор.

Меценат - багатий, значний римлянин, нащадок відомого Мецената.

П р е ф е к т.

П р о к у р а т о р.

Г о с т і на оргії, раби, рабині, танцівниці, міми, хор панегіристів.

Діється в Коринфі під римським пануванням.

I

Садок в оселі співця-поета Антея, невеличкий, оточений глухими мурами, з хвірткою в одній стіні; в глибині садка домок з повіткою на чотирьох стовпах і з двома дверима - одні в андроніт, другі - в гінекей.

Герміона, стара мати Антеєва, сидить на порозі гінекея і пряде вовну Чутно стук у хвіртку.

Г е р м і о н а (не встаючи)

Хто там?

Г о л о с (за хвірткою) Се я, Хілон Алкмеонід.

Г е р м і о н а (гукає в напрямі других дверей)

Антею, вийди! ученик до тебе!

(Сама лишається сидіти, лише нижче спускає покривало.)

А н т е й (молодий, але мужнього вигляду, виходить з дверей і відчиняє Хілонові хвіртку)

Сьогодні ти, Хілоне, запізнився.

Всі учні розійшлися.

Х і л о н (дуже молодий хлопець, говорить запинаючись, з видимою ніяковістю)

Вибачай... але... я, власне, не прийшов учитись...

А н т е й (привітно)

Будь гостем.

(Сідає на ослоні під деревом і показує Хілонові місце коло себе, але той лишається стояти.)

Чом не сядеш?

Х і л о н

Маю справу...

А н т е й

Аж сісти ніколи, таку нагальну?

Х і л о н

Воно-то ні... але... пробач... я мушу подякувать сьогодні за науку... Я більше не прийду.

А н т е й

Чому?

Хілон мовчить.

Та правда, мені про се питать не випадає.

Я, очевидячки, не догодив тобі наукою. Що ж, не соромся, - соромитись приходиться мені.

Х і л о н (щиро)

Ні, ні, учителю! Того не думай!

От свідок Аполлон, що я шаную науку ту, мов святощі містерій!

А н т е й

Тоді не розумію...

(Перебиває сам себе, вдарившись долонею по чолі.)

Догадався!

(Видно, що й йому трохи ніяково.)

Хілоне, слухай... Я пождати можу, поки скінчиш усю мою науку... Та я волів би і зовсім не брати від тебе грошей, як тобі то трудно...

Х і л о н

Учителю, та ти ж не багатир.

А н т е й

Хілоне, я скажу тобі по правді, хоч ти ще молодий такеє слухать, але інакше трудно довести... Бач, спів, музика й слово - мій зарібок, та хист мій я таки ціную вище, ніж тії гроші, що приходять з нього.

Я талану нікого не навчив і не навчу - се ж тільки Бог здолає, - отож коли я вчу людей звичайних, недіткнутих рукою Аполлона, то - я навчаю їх малої втіхи перебирати струни доладненько та вимовляти думку виразніше, вони ж мені дають дещицю грошей,

і так ми в обрахунку. Як же Бог мені пошле обранця молодого, щоб я йому служив своїм здобутком,

і бачу я, що кожда мертва форма, яку я викладаю перед ним, присвоївшись йому, вмить оживає,

і геній молодий в прадавній формі шумує та іскриться самоцвітом, як молоде вино в старім кришталі, - тоді я вже заплачений. Ні, більше, - я наче почуваюсь до вини, що я нездатен так йому служити, як би хотів. Тепер ти розумієш?

Х і л о н

Учителю...

(Зворушення не дає йому говорити, він низько похиляє голову і прикриває долонею очі.)

А н т е й

Коли тепер твій геній вже переріс ті форми й ту науку, якими я владаю, що ж, мій хлопче, - покинь мене, я сам тобі те раджу.

Та тільки - заклинаю Аполлоном! - не кидай ще науки. Їдь в Афіни, там, певне, знайдеться іще таке, чого ми тут не маємо в Коринфі.

А потім, покінчивши різні школи, учися ще, знаходь собі науку в книжках, і в людях, і по цілім світі, але ніколи не кажи до себе:

"Я вже скінчив науку".

Х і л о н

Ся порада, учителю, осмілює мене.

Признаюся тобі: я не покину науки, віддалившися від тебе, бо я вступлю до школи...

(Знов мовкне.)

А н т е й

До якої?

Х і л о н

До тої, що врядив тут Меценат.

А н т е й

Латинської?!

Х і л о н

Ну, все ж тепер латинське.

А н т е й

Як? Я, і ти, і наша рідна мова латинськими вже стали?

Х і л о н

Розумів я, властиво, римське, та змилив у слові.

А н т е й

Як ти від мене досі не навчився не помилятись так, то в новій школі ще більше буде помилок таких.

Але не знаю, що ти там придбаєш, крім помилок. В поезії латинській і я ж тобі, здається, показав усе, що тільки варт було пізнати.

Не думаю, щоб ритори в тій школі тобі могли подати щось нового, бо я їх знаю. Думаю, що ти вже міг би їх учити.

Х і л о н

Сам я певен, що там учителі ні в чім не можуть зрівнятися з тобою. Все ж я мушу до їх піти.

А н т е й

Що змушує тебе?

Х і л о н

Учителю, зоставшись при тобі, я став би долею тобі подібний.

А н т е й

Чому ж та доля так тебе лякає?

Хіба вже я остатній між співцями?

Х і л о н

Не між співцями, ні...

А н т е й

Але між людьми?

Х і л о н

Я не кажу - остатній, але ж правда, що ти в громаді не займаєш місця, належного твоєму талану.

А н т е й

А ти ж якого маєш запобігти, коли скінчиш ту школу Мецената?

Х і л о н

Я можу стати ритором в тій школі, а згодом в академії де-небудь.

Або поїду в Рим. Там дуже добре ведеться вихованцям Мецената, бо рід його там досі має силу, як повелось від Августа часів.

Та поки що, то я й тепер, ще учнем, вступити можу в хор панегіристів самого Мецената.

А н т е й (схоплюється обурений)

Ти? Ти вступиш у хор панегіристів? В тую зграю запроданців, злочинців проти хисту?

О, краще б ти навіки занімів, позбувся рук, оглух, ніж так упасти!

І се був мій найкращий ученик!...

Пауза.

Х і л о н

Учителю, прийми ж мою подяку...

(Подає Антеєві гроші, добувши з калитки.)

А н т е й (відштовхує його руку)

Геть! Я тебе нічого не навчив!

Іди з очей!

Хілон, похнюпившись, виходить.

Г е р м і о н а

Даремне ти, Антею, не взяв від нього грошей. В нього батько сто раз від нас багатший. Сяк чи так, а се ж твоя заслуженина.

А н т е й

Мамо! нічого я не заслужив, крім ганьби!

Г е р м і о н а

Немає за що ганити тебе, хіба за те, що ти свій заробіток пускаєш так на вітер. Справді, сину, ми зійдемо на пролетарський хліб.

Чи буде ж добре, як твоя родина просити піде пайки дармової до тих римлян, що ти так ненавидиш?

А н т е й

Ще маєм хліба власного доволі.

Не прогнівляй богів.

Г е р м і о н а

На все їх воля...

Запевне, так хотілось Афродіті, щоб я замість багатої невістки дочку рабині-танцівниці мала прийняти в дім...

А н т е й

Ще не кінець докорам?

Г е р м і о н а

Се не докори, сину, тільки правда.

Чи ти ж не дав на викуп за Нерісу всю спадщину по батьку й добру пайку свого зарібку?

А н т е й

Вже ж не Афродіту винуй у тому. Всі боги Еллади мені веліли викупить з неволі малу дитину еллінського роду.

Адже могла б дістатися у рабство твоя дочка, моя сестра...

Г е р м і о н а

Ох, сину, до того мало що й тепер бракує!

На викуп за Нерісу ми стяглися, але на посаг нашій Евфрозіні навряд чи стягнемось. А чим же доля старої дівки краща, ніж рабині?

А н т е й

Сестра моя й без посагу цінніша від всіх багацьких дочок.

Г е р м і о н а

Хто ж те знає?

Вона ж у нас не ходить, як римлянка, по всіх усюдах. Завжди в гінекеї та все в роботі. А хоч би й пішла куди на свято, то в її уборах ніхто і не подивиться на неї.

На дверях від гінекея стає Евфрозіна, але Герміона того не завважає і править далі.

Неріса все причепуриться якось, а Евфрозіні то немає й стрічки.

Е в ф р о з і н а (молода, але вже не юна, убрана по-буденному, видно, тільки що від роботи. Нахиляється і обіймає матір.)

Матусенько! Навіщо ті стрічки?

Як є краса, то нащо їй покраси?

А як нема, то стрічка не поможе!

(Сміючись, цілує матір і випростується.)

Як, мамочко, заправить голуб'ята?

Я вже зварила їх.

Г е р м і о н а (встає)

Не руш, не руш, я їх сама заправлю - ти не вмієш!

(Поспішно йде в хату.)

Е в ф р о з і н а (підходить до Антея і кладе йому руку на плече)

Чого ти, братику, так засмутився?

Се знов матуся тута воркотіла?

Ти не вважай - то вже стареча звичка.

А н т е й (відповідає не одразу, мов не почув її слів. Слова після паузи прориваються у нього, мов не своєю силою)

Хілон мене одбіг.

Е в ф р о з і н а (здивована)

З якої речі?

А н т е й

Вступити хоче в хор панегіристів.

Е в ф р о з і н а

Та що ти кажеш?!

(На хвилину німіє з дива та обурення, потім опановує собою.)

Ба, я не дивую.

Він розумом хисткий.

А н т е й

А таланом всіх переважив, мовби на наругу!

Е в ф р о з і н а

Мені здається, той Аполлодор, що втік до тебе з школи Мецената,

Хілона й таланом переважає, не тільки розумом. Я наслухала, як він проказував із "Антігони" Гемонову промову - далебі, я ледве сльози здержати здолала!

А н т е й (з лагідним усміхом, обіймаючи сестру за плечі)

Бо ти сама у мене Антігона!

Здається, я б Хілонові пробачив, якби він вчинок свій зробив для того, щоб вивести з біди таку сестру.

Е в ф р о з і н а

Зате вже я сестрі тій не простила б!

А н т е й

О, ти б не прийняла ні сеї жертви, ні іншої. Але, моя сестричко, якщо я хтів би стати багачем, то тільки задля тебе.

Е в ф р о з і н а

І даремне, бо я того не хочу.

(Сміється.)

Мама зараз мені б за гроші жениха купила,

і, певне, то було б лихе придбання.

А н т е й

Та де вже там багатство! Хоч би міг я тебе від злиднів вибавить...

Е в ф р о з і н а

Від злиднів? а де ж ти бачиш їх?

А н т е й

Що я не бачу, то се завдячую тобі самій.

Е в ф р о з і н а

І мамі ж, і Нерісі.

А н т е й

Ні, ти знаєш... Матуся відробила вже своє... Що ж до Неріси...

Е в ф р о з і н а

Їй ще час робити.

Невже твоє життя таке солодке, що і медовий місяць в ньому зайвий?

А н т е й

Мені мов сором тішитися щастям, як здумаю, що ти за нього платиш тяжкою працею... Ми маєм щастя, а ти що маєш тут у рідній хаті?

Е в ф р о з і н а

Я маю брата. І нехай довіку я дівуватиму - я не позаздрю ані жінкам, ні матерям щасливим, бо їх любов лиш їх родині служить, моя ж - Елладі всій. В тобі, Антею, уся надія наша.

А н т е й

Евфрозіно, як можна всю надію покладати в комусь одному?

Е в ф р о з і н а

Алоллон один з усіх богів не розлюбив Еллади,

і є ще їй надія на життя... А поки Алоллон є на Парнасі, то й музи будуть з ним.

А н т е й (з усміхом)

Я не безславний, хоч ти одна мені даєш тріумфи, бо ти для мене Ніке!

Е в ф р о з і н а

Ніке мусить свою роботу знати. Постривай,

(Виломлює з лаврового куща дві галузки, зв'язує їх у вінець і стає на постаменті колони в позі богині перемоги Ніке, простягши руку з вінцем.)

Ходи сюди! Схили прегорде чоло!

Антей підходить, все усміхаючись, і схиляє голову перед Евфрозіною, а в неї усміх бореться з сльозами щирого зворушення, коли вона кладе братові лаври на голову.

Н е р і с а (молоденька, струнка, надзвичайно зграбна, чепурненько вбрана, стає на порозі гінекея і здивовано скрикує)

Се що таке?

Евфрозіна засоромлена зіскакує з постаменту.

А н т е й

Се Ніке увінчала свого поета. А коли й харіта йому додасть гранату чи троянду, він буде обдарований усім, чого дозволено бажати смертним.

Евфрозіна (почуваючи себе ніяково під холодним поглядом Неріси)

Троянда он цвіте...

(До Антея.)

Одначе Ніке до кухні мусить - помогти матусі, - бо в нас сьогодні оргія правдива: купили риби, а якраз нам тітка дала вина і пару голуб'яток.

Як я ще напечу медяників, то й Меценат на оргію позаздрить!

(З трохи примушеним сміхом зникає в дверях гінекея.)

Н е р і с а

Чудна та Евфрозіна - все їй смішки!

А н т е й

Що ж, молода.

(Здіймає лаври з голови, держить їх в руці, в дальшій розмові кладе на лавці коло себе, сівши.)

Н е р і с а

Та я ж, либонь, молодша, проте...

А н т е й

"Проте часами химерую", - так хтіла ти сказати?

(Сміючись, обіймає її, вона здержано приймає його пестощі.)

Що тобі?

Нездужаєш, чи хто тебе образив?

Н е р і с а

А ти й не знаєш? Певне, вже й сусіди напам'ять вивчили оту промову про викуп мій, про посаг Евфрозіни, що мати виголошує щодня.

А н т е й

Уже й щодня!

Н е р і с а

Та що ж, в тому є правда.

Мені самій ніяково дивитись у вічі Евфрозіні.

А н т е й

Евфрозіна тебе ні в чім не винуватить,

Н е р і с а

Знаю.

Вона недарма в тебе Антігона...

А н т е й

Нерісочко! от се вже справді сором, - підслухати, а потім ще й корити.

Н е р і с а

Підслухати! В нас не такі палати, щоб не було з кутка в куток все чутно!

А н т е й (трохи вражений)

Палати є тепер лиш у римлян.

Було тобі піти за Мецената.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Оргія - Леся Українка

# data[].attributes.attachment_link.description
У драматичній поемі Оргія Леся Українка підняла важливі проблеми, що їх наші сучасники окреслили як філософію національної честі та філософію національного поневолення. Не менш важливим є погляд на цей твір з позицій постколоніальної критики, оскільки незалежна Україна стоїть сьогодні перед складною дилемою політично-економічно-культурної деколонізації.

# data[].attributes.headline
Драма «Камінний госп

# data[].attributes.body
Драма «Камінний господар»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Драма в якій вперше в українській літературі зображається образ чоловіка спокусника. Написана 1911 року.
Власна самобутня ідейно-художня інтерпретація традиційної світової теми, до якої зверталось упродовж століть багато класиків, була здійснена Лесею Українкою у драмі Камінний господар (1912) - творі, який може з повним правом вважатися одним із кращих здобутків української, а також європейської модерної драми початку XX ст. Драма є українською версією світового мотиву, визначаючи актуальні проблеми своєї доби (екзотичні образи та мотиви - античні, біблійні, середньовічні) є своєрідною метафорою національного життя, будучи при цьому і прозірливим застереженням, вносячи у відому світову фабулу новітні ідейнофілософські і психологічні акценти.Незаперечним тут є передусім і історикогенетичний зв'язок з пушкінською версією, яка стала своєрідним імпульсом для створення поетесою власного шедевру із самобутнім трактуванням відомих образів, з осмисленням ідейних теорій свого часу - ілюзорних та оманливих. Пушкінська драма Камінний гість була у руках Лесі Українки (поетеса у цей час лікувалася у м. Хоні на Кавказі), коли вона працювала над Камінним господарем - твором, у який було вкладено відмінне від російського попередника трактування образів камінної статуї, Дон Жуана та Анни, введені інші персонажі (тут діє ще живий Командор, зосереджена увага на самовідданості й жертовності, уособленням яких виступає прекрасна Долорес - духовноморальний ідеал самої авторки).

Леся Українка

Камінний господар

ДIЯЧI:

Командор дон Гонзаго де Мендоза.

Донна Анна.

Дон Жуан*.

Долорес.

Сганарель - слуга дон Жуана.

Дон Пабло де Альварес \ батько

Донна Мерседес / i мати донни Анни.

Донна Соль.

Донна Консепсьйон - грандеса.

Марiквiта - покоївка.

Дуенья донни Анни.

Гранди, грандеси, гостi, слуги. *Тут ужито французької, а не iспанської вимови iмення "Жуан", бо так воно освячене вiковою традицiєю у всесвiтнiй лiтературi. З тої самої причини ужито iтальянської форми слова "донна". (Прим. Лесi Українки).

I

Кладовище в Севiльї. Пишнi мавзолеї, бiлi постатi смутку, мармур мiж кипарисами, багато квiтiв тропiчних, яскравих.

Бiльше краси, нiж туги.

Донна Анна i Долорес. Анна ясно вбрана, з квiткою в косах, вся в золотих сiточках та ланцюжках. Долорес в глибокiй жалобi, стоїть на колiнах коло одної могили, убраної свiжими вiнками з живих квiток.

Д о л о р е с

(устає i втирає хустинкою очi)

Ходiм, Анiто!

А н н а

(сiдає на скамницю пiд кипарисом)

Нi-бо ще, Долорес, тут гарно так.

Д о л о р е с

(сiдає коло Анни)

Невже тобi принадна могильна ся краса? Тобi, щасливiй!

А н н а

Щасливiй?..

Д о л о р е с

Ти ж без примусу iдеш за командора?

А н н а

Хто б мене примусив?

Д о л о р е с

Ти ж любиш нареченого свого?

А н н а

Хiба того не вартий дон Гонзаго?

Д о л о р е с

Я не кажу того. Але ти чудно вiдповiдаєш, Анно, на питання.

А н н а

Бо се такi питання незвичайнi.

Д о л о р е с

Та що ж тут незвичайного? Ми, Анно, з тобою подруги щонайвiрнiшi, - ти можеш все менi казать по правдi.

А н н а

Спочатку ти менi подай сей приклад.

Ти маєш таємницi. Я не маю.

Д о л о р е с

Я? Таємницi?

А н н а

(смiючись)

Що? Хiба не маєш?

Нi, не спускай очей! Дай я погляну!

(Заглядає їй в очi i смiється).

Д о л о р е с

(iз слiзьми в голосi)

Не муч мене, Анiто!

А н н а

Навiть сльози?

Ой господи, се пассiя правдива!

Долорес закриває обличчя руками.

Ну, вибач, годi!

(Бере в руки срiбний медальйон, що висить у Долорес на чорнiм шнурочку на грудях).

Що се в тебе тута, в сiм медальйонi? Тут, либонь, портрети твоїх покiйних батенька й матусi?

(Розкриває медальйона ранiше, нiж Долорес устигла спинити її руку).

Хто вiн такий, сей прехороший лицар?

Д о л о р е с

Мiй наречений.

А н н а

Я того й не знала, що ти заручена! Чому ж нiколи тебе не бачу з ним?

Д о л о р е с

I не побачиш.

А н н а

Чи вiн умер?

Д о л о р е с

Нi, вiн живий.

А н н а

Вiн зрадив?

Д о л о р е с

Мене не зрадив вiн нiчим.

А н н а

(нетерпляче)

Доволi тих загадок. Не хочеш - не кажи.

Я лiзти в душу силомiць не звикла.

(Хоче встати, Долорес удержує її за руку).

Д о л о р е с

Сядь, Анно, сядь. Чи ти ж того не знаєш, як тяжко зрушити великий камiнь?

(Кладе руку до серця).

А в мене ж тут лежить такий важкий i так давно... вiн витiснив iз серця всi жалi, всi бажання, крiм одного...

Ти думаєш, я плакала по мертвiй своїй родинi? Нi, моя Анiто, то камiнь видавив iз серця сльози...

А н н а

То ти давно заручена?

Д о л о р е с

Ще зроду.

Нас матерi тодi ще заручили, як я жила у маминiй надiї.

А н н а

Ох, як се нерозумно!

Д о л о р е с

Нi, Анiто.

Либонь, се воля неба, щоб могла я його своїм по праву називати, хоч вiн менi i не належить.

А н н а

Хто вiн?

Як чудно се, що я його не знаю.

Д о л о р е с

Вiн - дон Жуан.

А н н а

Який? Невже отой...

Д о л о р е с

Отой! Той самий! А який же другий iз сотень тисячiв усiх Жуанiв так може просто зватись "дон Жуан", без прiзвиська, без iншої прикмети?

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Камінний господар - Леся Українка

# data[].attributes.attachment_link.description
Драма в якій вперше в українській літературі зображається образ чоловіка спокусника. Написана 1911 року. Власна самобутня ідейно-художня інтерпретація традиційної світової теми, до якої зверталось упродовж століть багато класиків, була здійснена Лесею Українкою у драмі Камінний господар (1912) - творі, який може з повним правом вважатися одним із кращих здобутків української, а також європейської модерної драми початку XX ст.

# data[].attributes.headline
Драма «Лісова пісня»

# data[].attributes.body
Драма «Лісова пісня»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Драма-феєрiя в 3-х дiях

СПИС ДIЯЧIВ "ЛIСОВОЇ ПIСНI"

ПРОЛОГ

"Той, що греблi рве". Русалка.

Потерчата (двоє). Водяник.

ДIЯ I

Дядько Лев. Перелесник.

Лукаш.

Пропасниця (без мови).

Русалка. Потерчата.

Лiсовик.

Куць.

Мавка.

ДIЯ II

Мати Лукашева. Килина.

Лукаш. Русалка.

Дядько Лев. "Той, що в скалi

Мавка. сидить".

Русалка Польова. Перелесник.

ДIЯ III

Мавка. Хлопчик.

Лiсовик. Лукаш.

Куць. Дiти Килининi

Злиднi. (без мови).

Мати Лукашева. Доля.

Килина. Перелесник.

Старезний, густий, предковiчний лiс на Волинi. Посеред лiсу простора галява з плакучою березою i з великим прастарим дубом. Галява скраю переходить в куп'я та очерети, а в одному мiсцi в яро-зелену драговину - то береги лiсового озера, що утворилося з лiсового струмка. Струмок той вибiгає з гущавини лiсу, впадає в озеро, потiм, по другiм боцi озера, знов витiкає i губиться в хащах. Саме озеро - тиховоде, вкрите ряскою та лататтям, але з чистим плесом посерединi. Мiстина вся дика, таємнича, але не понура, - повна нiжної, задумливої полiської краси. Провесна. По узлiссi i на галявi зеленiє перший ряст i цвiтуть пролiски та сон-трава. Дерева ще безлистi, але вкритi бростю, що от-от має розкритись. На озерi туман то лежить пеленою, то хвилює од вiтру, то розривається, одкриваючи блiдо-блакитну воду.

В лiсi щось загомонiло, струмок зашумував, забринiв, i вкупi з його водами з лiсу вибiг "Той, що греблi рве" - молодий, дуже бiлявий, синьоокий, з буйними i разом плавкими рухами; одежа на йому мiниться барвами, вiд каламутно-жовтої до ясно-блакитної, i поблискує гострими злотистими iскрами. Кинувшися з потоку в озеро, вiн починає кружляти по плесi, хвилюючи його сонну воду; туман розбiгається, вода синiшає.

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

З гiр на долину бiжу, стрибаю, рину!

Мiсточки збиваю, всi гребельки зриваю, всi гатки, всi запруди, що загатили люди, - бо весняна вода, як воля молода!

(Хвилює воду ще бiльше, поринає i виринає, мов шукаючи щось у водi).

П о т е р ч а т а

(двоє маленьких, блiденьких дiток у бiленьких сорочечках виринають з-помiж латаття)

П е р ш е

Чого ти тута блудиш?

Д р у г е

Чого зо сну нас будиш?

П е р ш е

Нас матуся положила i м'якенько постелила, бо на рiння, на камiння настелила баговиння, i лататтям повкривала, i тихенько заспiвала:

"Люлi-люлi-люлята, заснiть, мої малята!"

Д р у г е

Чого ж ти тут шугаєш?

П е р ш е

Кого ти тут шукаєш?

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

Тую Русалку, що покохав я змалку, бо водянiй царiвнi нема на свiтi рiвнi!

Збiгав я гори, долини, яри, iзвори, - милiшої коханки нема вiд озерянки.

Зiб'ю всю вашу воду, таки знайду ту вроду!

(Бурно мутить воду).

П о т е р ч а т а

Ой леле! не нуртуй!

Хатинки не руйнуй!

Печера в нас маленька, що збудувала ненька.

Убога наша хатка, бо в нас немає татка...

(Чiпляються йому за руки, благаючи).

Ми спустимось на дно, де темно, холодно, на днi лежить рибалка над ним сидить Русалка...

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

Нехай його покине!

Нехай до мене зрине!

Потерчата поринають в озеро.

Виплинь же, мила!!

Русалка випливає i знадливо всмiхається, радiсно складаючи долонi. На нiй два вiнки - один бiльший, зелений, другий маленький, як коронка, перловий, з-пiд нього спадає серпанок.

Р у с а л к а

Се ти, мiй чарiвниченьку?!

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

(грiзно)

Що ти робила?

Р у с а л к а

(кидається немов до нього, але пропливає далi, минаючи його)

Я марила всю нiченьку про тебе, мiй паниченьку!

Ронила сльози дрiбнiї, збирала в кiнви срiбнiї, без любої розмовоньки сповнила вщерть коновоньки...

(Сплескує руками, розкриває обiйми, знов кидається до нього i знов минає).

Ось кинь на дно червiнця, поллються через вiнця!

(Дзвiнко смiється).

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

(з'їдливо)

То се й у вас в болотi кохаються у злотi?

Русалка наближається до нього, вiн круто вiдвертається вiд неї, виром закрутивши воду.

Найкраще для Русалки сидiти край рибалки, глядiти неборака вiд сома та вiд рака, щоб не вiдгризли чуба.

Ото розмова люба!

Р у с а л к а

(пiдпливає близенько, хапає за руки, заглядає в вiчi)

Вже й розгнiвився?

(Лукаво).

А я щось знаю, любчику, хороший душогубчику!

(Тихо смiється, вiн бентежиться).

Де ти барився?

Ти водяну царiвну змiняв на мельникiвну!

Зимовi - довгi ночi, а в дiвки гарнi очi, - недарма паничi

їй носять дукачi!

(Свариться пальцем на нього i дрiбно смiється).

Добре я бачу твою ледачу вдачу, та я тобi пробачу, бо я ж тебе люблю!

(З жартiвливим пафосом).

На цiлу довгу мить тобi я буду вiрна, хвилину буду я ласкава i покiрна, а зраду потоплю!

Вода ж не держить слiду вiд рана до обiду, так як твоя люба або моя журба!

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

(поривчасто простягає їй обидвi руки)

Ну, мир миром!

Поплинем понад виром!

Р у с а л к а

(береться з ним за руки i прудко кружляє)

На виру-вирочку, на жовтому пiсочку, в перловому вiночку зав'юся у таночку!

Ух! Ух!

Ухкають, бризкають, плещуть. Вода б'ється в береги, аж осока шумить, i пташки зграями зриваються з очеретiв.

В о д я н и к

(Виринає посеред озера. Вiн древнiй сивий дiд, довге волосся i довга бiла борода всумiш з баговинням звисають аж по пояс.

Шати на ньому - барви мулу, на головi корона iз скойок. Голос глухий, але дужий).

Хто тут бентежить нашi тихi води?

Русалка з своєю парою спиняються i кидаються врозтiч.

Стидайся, дочко! Водянiй царiвнi танки заводити з чужинцем?! Сором!

Р у с а л к а

Вiн, батьку, не чужий. Ти не пiзнав?

Се ж "Той, що греблi рве"!

В о д я н и к

Та знаю, знаю!

Нерiдний вiн, хоч водяного роду.

Зрадлива i лукава в нього вдача.

Навеснi вiн нуртує, грає, рве, зриває з озера вiнок розкiшний, що цiлий рiк викохують русалки, лякає птицю мудру, сторожку, вербi-вдовицi корiнь пiдриває i бiдним сиротятам-потерчатам каганчики водою заливає, псує мої рiвненькi береги i старощам моїм спокiй руйнує.

А влiтку де вiн? Де тодi гасає, коли жадiбне сонце воду п'є iз келиха мого, мов гриф неситий, коли вiд спраги никне очерет, зоставшися на березi сухому, коли, вмираючи, лiлеї клонять до теплої води голiвки в'ялi?

Де вiн тодi?

Пiд час сеї мови "Той, що греблi рве" нишком киває Русалцi, ваблячи її втекти з ним по лiсовому струмку.

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

(з укритою насмiшкою)

Тодi я в морi, дiду.

Мене на помiч кличе Океан, щоб не спило i в нього чашу сонце.

Як цар морський покличе - треба слухать.

На те є служба, - сам здоровий знаєш.

В о д я н и к

Еге ж, тодi ти в морi... А менi, якби не помагав мiй друг одвiчний, мiй щирий приятель осiннiй дощик, прийшлось би згинуть з парою!

"Той, що греблi рве" незамiтно ховається в воду.

Р у с а л к а

Татусю! не може пара згинути, бо з пари знов зробиться вода.

В о д я н и к

Яка ти мудра!

Iди на дно! Доволi тут базiкать!

Р у с а л к а

Та зараз, тату! Вже ж його немає.

Я розчешу поплутаний сiкняг.

(Виймає з-за пояса гребiнку з мушлi, чеше прибережне зiлля),

В о д я н и к

Ну, розчеши, я сам люблю порядок.

Чеши, чеши, я тута пiдожду, поки скiнчиш роботу. Та поправ латаття, щоб рiвненько розстелялось, та килим з ряски позшивай гарненько, що той порвав пройдисвiт.

Р у с а л к а

Добре, тату.

Водяник вигiдно вкладається в очеретi, очима слiдкуючи роботу Русалчину; очi йому поволi заплющуються.

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

(вирнувши, стиха до Русалки)

Сховайся за вербою!

(Русалка ховається, оглядаючись на Водяника).

Поплинемо з тобою ген на розтоки, пiд бистрiї лотоки, зiрвемо греблю рiвну, утопим мельникiвну!

(Хапає Русалку за руку i швидко мчить з нею через озеро. Недалеко вiд другого берега

Русалка спиняється i скрикує).

Р у с а л к а

Ой, зачепилася за дуб торiшнiй!

Водяник прокидається, кидається навперейми i перехоплює Русалку.

В о д я н и к

То се ти так?!. Ти, клятий баламуте, ще знатимеш, як зводити русалок!

Поскаржуся я матерi твоїй,

Метелицi Гiрськiй, то начувайся!

"Т о й, щ о г р е б л i р в е"

(з реготом)

Поки що буде, я ще нагуляюсь!

Прощай, Русалонько, сповняй коновки!

(Кидається в лiсовий струмок i зникає).

В о д я н и к

(до Русалки)

Iди на дно! Не смiй менi зринати три ночi мiсячнi поверх води!

Р у с а л к а

(пручаючись)

З якого часу тут русалки стали невiльницями в озерi? Я - вiльна!

Я вiльна, як вода!

В о д я н и к

В моїй обладi вода повинна знати береги.

Iди на дно!

Р у с а л к а

Не хочу!

В о д я н и к

А, не хочеш?

Вiддай сюди вiнець перловий!

Р у с а л к а

Нi! то дарував менi морський царенко.

В о д я н и к

Тобi вiнця не прийдеться носити, бо за непослух забере тебе

"Той, що в скалi сидить".

Р у с а л к а

(з жахом)

Нi, любий тату, я буду слухатись!

В о д я н и к

То йди на дно.

Р у с а л к а

(поволi опускаючися в воду)

Я йду, я йду... А бавитися можна з рибалкою?

В о д я н и к

Та вже ж, про мене, бався.

Русалка спустилася в воду по плечi i, жалiбно всмiхаючись, дивиться вгору на батька.

Чудна ти, дочко! Я ж про тебе дбаю.

Таж вiн тебе занапастив би тiльки, потяг би по колючому ложиську струмочка лiсового, бiле тiло понiвечив та й кинув би самотню десь на безвiддi.

Р у с а л к а

Але ж вiн вродливий!

В о д я н и к

Ти знов своєї?!

Р у с а л к а

Нi, нi, нi! Я йду!

(Поринає).

В о д я н и к

(поглядаючи вгору)

Уже весняне сонце припiкає...

Ху, душно як! Прохолодитись треба.

(Поринає й собi),

ДIЯ I

Та сама мiстина, тiльки весна далi поступила; узлiсся наче повите нiжним зеленим серпанком, де-не-де вже й верховiття дерев поволочене зеленою барвою. Озеро стоїть повне, в зелених берегах, як у рутвянiм вiнку.

З лiсу на прогалину виходять дядько Лев i небiж його Лукаш. Лев уже старий чоловiк, поважний i дуже добрий з виду; по-полiському довге волосся бiлими хвилями спускається на плечi з-пiд сивої повстяної шапки-рогатки; убраний Лев у полотняну одежу i в ясно-сиву, майже бiлу свиту; на ногах постоли, в руках кловня (малий ятiрець), коло пояса на ремiнцi ножик, через плече виплетений з лика кошiль (торба) на широкому ременi.

Лукаш - дуже молодий хлопець, гарний, чорнобривий, стрункий, в очах ще є щось дитяче; убраний так само в полотняну одежу, тiльки з тоншого полотна; сорочка випущена, мережана бiллю, з виложистим комiром, пiдперезана червоним поясом, коло комiра i на чохлах червонi застiжки; свити вiн не має; на головi бриль; на поясi ножик i кiвшик з лика на мотузку.

Дiйшовши до берега озера, Лукаш зупинився.

Л е в

Чого ж ти зупинився? Тут не можна зайти по рибу. Мулко вельми, грузько.

Л у к а ш

Та я хотiв собi сопiлку втяти, - хороший тута вельми очерет.

Л е в

Та вже тих сопiлок до лиха маєш!

Л у к а ш

Ну, скiльки ж їх? - калинова, вербова та липова, - ото й усi. А треба ще й очеретяну собi зробити, - та лепсько грає!

Л е в

Та вже бався, бався, на те бог свято дав. А взавтра прийдем, то будем хижку ставити. Вже час до лiсу бидло виганяти. Бачиш, вже онде є трава помежи рястом.

Л ук а ш

Та як же будемо сидiти тута?

Таж люди кажуть - тут непевне мiсце...

Л е в

То як для кого. Я, небоже, знаю, як з чим i коло чого обiйтися: де хрест покласти, де осику вбити, де просто тричi плюнути, та й годi.

Посiєм коло хижки мак-вiдюк, терлич посадимо коло порога, - та й не приступиться нiяка сила...

Ну, я пiду, а ти собi як хочеш.

Розходяться. Лукаш iде до озера i зникає в очеретi. Лев iде понад берегом, i його не стає видко за вербами.

Р у с а л к а

(випливає на берег i кричить)

Дiдусю! Лiсовий! бiда! рятуйте!

Л i с о в и к

(малий, бородатий дiдок, меткий рухами, поважний обличчям; у брунатному вбраннi барви кори, у волохатiй шапцi з куницi)

Чого тобi? Чого кричиш?

Р у с а л к а

Там хлопець на дудки рiже очерет!

Л i с о в и к

Овва!

Коби всiї бiди! Яка скупа.

Ось тута мають хижку будувати, - я й то не бороню, аби не брали сирого дерева.

Р у с а л к а

Ой леле! хижу?

То се тут люди будуть? Ой тi люди з-пiд стрiх солом'яних! Я їх не зношу! я не терплю солом'яного духу!

Я їх топлю, щоб вимити водою той дух ненавидний. Залоскочу тих натрутнiв, як прийдуть!

Л i с о в и к

Стiй! не квапся.

То ж дядько Лев сидiтиме в тiй хижi, а вiн нам приятель. То вiн на жарт осикою та терличем лякає.

Люблю старого. Таж якби не вiн, давно б уже не стало сього дуба, що стiльки бачив наших рад, i танцiв, i лiсових великих таємниць.

Вже нiмцi мiряли його, навколо втрьох постававши, обсягли руками - i ледве що стiкло. Давали грошi - таляри битi, людям дуже милi, та дядько Лев заклявся на життя, що дуба вiн повiк не дасть рубати.

Тодi ж i я на бороду заклявся, що дядько Лев i вся його рiдня повiк безпечнi будуть в сьому лiсi.

Р у с а л к а

Овва! А батько мiй їх всiх потопить!

Л i с о в и к

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лісова пісня

# data[].attributes.attachment_link.title
Лісова пісня - Леся Українка

# data[].attributes.attachment_link.description
Драма-феєрiя в 3-х дiях СПИС ДIЯЧIВ "ЛIСОВОЇ ПIСНI" ПРОЛОГ "Той, що греблi рве". Русалка. Потерчата (двоє). Водяник. ДIЯ I Дядько Лев. Перелесник. Лукаш. Пропасниця (без мови). Русалка. Потерчата. Лiсовик. Куць. Мавка. ДIЯ II Мати Лукашева. Килина. Лукаш. Русалка. Дядько Лев. "Той, що в скалi Мавка. сидить". Русалка Польова. Перелесник.

# data[].attributes.headline
Оповідання «Така її 

# data[].attributes.body
Оповідання «Така її доля» і «Святий вечір»

Повісті «Жаль» і «Приязнь»

Передсмертна повість «Екбаль Ганем»

# data[].attributes.headline
Ілюстрована збір

# data[].attributes.body
Ілюстрована збірочка поезій Лесі Українки "В дитячому крузі": казка Лесі Українки "Про Оха-чародія", "З казочки дядька Лева" (Уривок з драми-казки «Лісова пісня»), вірші: "Тішся, дитино, поки ще маленька", "Співець", "Мамо, іде вже зима", "Літо краснеє минуло", "Вишеньки", "На зеленому горбочку", "Мені снились білі лелії", "Конвалія" (уривок), "У маленькій хатинці, у тихім куточку" (Уривок з поеми «Місячна легенда»), "Вечірня година" (коханій мамі), "Пісня" (уривок), "Барвіночку мій хрещатий" (уривок з поеми "Русалка"), "Пісенька весняної води", "Уже весняне сонце припікає" (Уривки з драми-казки «Лісова пісня»).

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пропонуємо нашим маленьким читачам цікаву ілюстровану збірочку поезій Лесі Українки "В дитячому крузі": казка Лесі Українки "Про Оха-чародія", "З казочки дядька Лева" (Уривок з драми-казки "Лісова пісня"), вірші: "Тішся, дитино, поки ще маленька", "Співець", "Мамо, іде вже зима", "Літо краснеє минуло", "Вишеньки", "На зеленому горбочку", "Мені снились білі лелії", "Конвалія" (уривок), "У маленькій хатинці, у тихім куточку" (Уривок з поеми "Місячна легенда"), "Вечірня година" (коханій мамі), "Пісня" (уривок), "Барвіночку мій хрещатий" (уривок з поеми "Русалка"), "Пісенька весняної води", "Уже весняне сонце припікає" (Уривки з драми-казки "Лісова пісня").

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леся українка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
збірка віршів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
в дитячому крузі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
для молодшого шкільного віку

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка. "В дитячому крузі" - збірка віршів для дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Пропонуємо нашим маленьким читачам цікаву ілюстровану збірочку поезій Лесі Українки "В дитячому крузі": казка Лесі Українки "Про Оха-чародія", "З казочки дядька Лева" (Уривок з драми-казки "Лісова пісня"), вірші: "Тішся, дитино, поки ще маленька", "Співець", "Мамо, іде вже зима", "Літо краснеє минуло&quot

# data[].attributes.headline
"Тішся, дитино, поки

# data[].attributes.body
"Тішся, дитино, поки ще маленька"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Голубович

# data[].attributes.attachment_link.title
8Б Калінченко Вікторія

# data[].attributes.headline
"Мамо, іде вже зима"

# data[].attributes.body
"Мамо, іде вже зима"

# data[].attributes.headline
"На зеленому горбочк

# data[].attributes.body
"На зеленому горбочку"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Голубович

# data[].attributes.attachment_link.title
1А Шмун Євгенія

# data[].attributes.headline
«Три перлини», 

# data[].attributes.body
«Три перлини»,

«Чотири казки зеленого шуму»,

# data[].attributes.headline
«Лелія» - аудіо-казка

# data[].attributes.body
«Лелія» - аудіо-казка українською мовою.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЛЕЛІЯ🌸 (Леся Українка) АУДІОКАЗКА українською мовою

# data[].attributes.headline
«Біда навчит

# data[].attributes.body
«Біда навчить» - аудіо-казка українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка 🌻БІДА НАВЧИТЬ - аудіоказка українською мовою (#біданавчить)

# data[].attributes.body
«Метелик»

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І почали битися. Та так б'ються, та так скубуться, аж догори скачуть, аж пір'я з них летить. Бились, бились, поки потомились; сіли один проти одного, надулись і сидять, та вже й забулись, за що була бійка. Коли згадали: а де ж наші зернята? Зирк, аж зернят вже й нема!.." "Був собі горобець. І був би він нічого собі горобчик, та тільки біда, що дурненький він був. Як вилупився з яйця, так з того часу нітрошки не порозумнів. Нічого він не тямив: ані гніздечка звити, ані зерна доброго знайти,- де сяде, там і засне; що на очі навернеться, те і з'їсть. Тільки й того, що завзятий був дуже, - є чого, нема чого, а він вже до бійки береться. Одного разу літав він із своїм товаришем, теж молодим горобчиком, по дворі в одного господаря. Літали вони, гралися, по смітничку громадили та й знайшли три конопляні зернятка. От наш горобчик і каже: "Мої зернятка! Я знайшов!" А чужий і собі: " Мої! Коли мої! Коли мої!" (Леся Українка)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леся українка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казки для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка. Казки для дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
І почали битися. Та так б'ються, та так скубуться, аж догори скачуть, аж пір'я з них летить. Бились, бились, поки потомились; сіли один проти одного, надулись і сидять, та вже й забулись, за що була бійка. Коли згадали: а де ж наші зернята? Зирк, аж зернят вже й нема!.."

# data[].attributes.body
«Лісова пісня»(1961), фільм Віктора Івченка;

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм Лiсова пiсня, за мотивом драми Лесі Українки

# data[].attributes.body
«Камінний господар»(1971), фільмМстислава Джинджиристого;

«Кассандра»(1974), фільмЮрія Некрасова, Сергія Сміяна;

«Лісова пісня»(1976), мультфільмАлли Грачової;

«Лісова пісня. Мавка»(1981), фільмЮрія Іллєнка;

«Спокуса Дон Жуана»(1985), фільмВасиля ЛевінатаГригорія Колтунова;

«Блакитна троянда»(1988), двосерійний фільмОлега Бійми;

«Оргія» (1991), телевізійна вистава;

«На полі крові. Aceldama» 2001), фільмЯрослава Лупія;

«Мавка. Лісова пісня»(англ. Mavka. The Forest Song) (2020) —український ЗD-мультфільмОлександри Рубан.

# data[].attributes.body
«Бояриня», озвучила Ада Роговцева;

«Давня казка», озвучилаКатерина Наконечна для проєкту «Книги, що говорять»;

«Давня казка», озвучено студією «Філіжанка Кави»;

«Лісова пісня», озвучила Ада Роговцева;

«Лісова пісня», озвучено студією «Філіжанка Кави» (2018) (читають С. Лірник, Н. Кирєєва, Є. Снігир, О. Власенко, К. Сузанський, М. Тютюнник, З. Власенко та ін.).

Камінний господар. Драма Лесі Українки.  Озвучила Ада Роговцева

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Все для учителя

# data[].attributes.attachment_link.title
Камінний господар. Драма. Леся Українка

# data[].attributes.headline
Гурт «Бумбокс». Слова

# data[].attributes.body
Гурт «Бумбокс». Слова - Лесі Українки «ПЛЮЩ»

# data[].attributes.attachment_link.title
Бумбокс Плющ

# data[].attributes.headline
Слова - Лесі Українк

# data[].attributes.body
Слова - Лесі Українки (вірш «Якщо прийде журба...»)

# data[].attributes.headline
«Рання весна», співає

# data[].attributes.body
«Рання весна», співає Юлія Муравко (вірші Л. Українки, муз. В. Захарченка).

# data[].attributes.attachment_link.title
#ЛесяУкраїнка150  "Рання весна", співає Юлія Муравко (вірші Л. Українки, муз. В. Захарченка).

# data[].attributes.headline
«Мій шлях» (сл. Лесі

# data[].attributes.body
«Мій шлях» (сл. Лесі Українки, муз. О.Гельовської)

# data[].attributes.attachment_link.title
DREAM - "Мій шлях" (сл. Лесі Українки, муз. О.Гельовської)

# data[].attributes.headline
Музика Лариси Бойко,

# data[].attributes.body
Музика Лариси Бойко, вірші Лесі Українки «Сім струн».

# data[].attributes.attachment_link.title
Лариса Бойко - "Сім струн". Вірші Лесі Українки

# data[].attributes.headline
«Горить моє серце» - 

# data[].attributes.body
«Горить моє серце» - слова Лесі Українки, виконує «Берег надії». Робота Ю.Прихідько

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ніна Шеденко

# data[].attributes.attachment_link.title
«Горить моє серце» - слова Лесі Українки, виконує "Берег надії". Робота Ю.Прихідько

# data[].attributes.headline
Слова Лесі Українки, 

# data[].attributes.body
Слова Лесі Українки, музика Валерія Вороб'я «Вечірня година» - виконує ансамбль Дударик

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гурт Награш band

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка - Вечірня година - виконує ансамбль Дударик

# data[].attributes.headline
Леся Українка. Зібра

# data[].attributes.body
Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. – К. : Наукова думка, 1975 р., т. 1, с. 288.

Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. – К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 41 – 53.

Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. – К. : Наукова думка, 1975 р., т. 2, с. 54 – 77.

Леся Українка. Зібрання творів у 12 тт. – К. : Наукова думка, 1975 р., т. 3, с. 126 – 147.

Леся Українка. – К. : Радянська школа, 1979 р., с. 70.

# data[].attributes.headline
WEB-БІБЛІОГРАФІЯ

# data[].attributes.subject
WEB-БІБЛІОГРАФІЯ

# data[].attributes.body
[Про Лесю Українку] [Електронний ресурс] // Енциклопедія життя і творчості Лесі Українки : [веб-сайт]. – Режим доступу : http://www.l-ukrainka.name/uk/Biography.html.

Леся Українка [Електронний ресурс] // Вікіпедія : [веб-сайт]. – Режим доступу : https://uk.wikipedia.org/wiki/Леся_Українка.

Леся Українка [Електронний ресурс] // Клуб Поезії : [веб-сайт]. – Режим доступу : http://www.poetryclub.com.ua/metrs.php?id=116&type=biogr.

Леся Українка [Електронний ресурс] // Український Центр : [веб-сайт]. – Режим доступу : http://ukrcenter.com/Література/Леся-Українка/57869-1/Життя-та-творчість.

Леся Українка [Електронний ресурс] // УКРЛІТ.ORG : [веб-сайт]. – Режим доступу : http://www.ukrlit.vn.ua/biography/ukrainka.html.

Українка Леся [Електронний ресурс] // УкрЛіб : [веб-сайт]. – Режим доступу : http://www.ukrlib.com.ua/bio/author.php?id=3.

# data[].attributes.headline
Леся Українка: факти долі

# data[].attributes.subject
Леся Українка: факти долі

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка: факти долі

# data[].attributes.attachment_link.description
Шукати маловідомі факти з життя і творчості Лариси Косач – справа марна, вважають її біографи. Постать письменниці настільки важлива дл…

# data[].attributes.headline
8 неймовірних фактів про Лесю Українку

# data[].attributes.subject
8 неймовірних фактів про Лесю Українку

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Освіторія Медіа

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Багато десятиліть поспіль образ Лесі Українки цензурували, недооцінювали й применшували. У 84% українців образ мисткині асоціюється зі стражденною жінкою, прикутою до ліжка. Більшість не знає її справжнього імені. Тож настав час нового знайомства з культурною героїнею - яскравою, авантюрною і феміністично налаштованою. Першою українською модерністкою, фольклористкою і громадською діячкою Ларисою Косач-Квіткою, чий 153 рік від дня народження Україна святкуватиме 25 лютого.

Якби Леся жила в наш час, про неї неодмінно казали б: дитина-індиго. У чотири роки дівчинка навчилася читати, п'ятирічною почала писати драматичні твори, у шість майстерно вишивала. А перший вірш "Надія" написала дев'ятирічною - у ньому співпереживає тітці Олені Косач, яку арештували й відправили у заслання.

Лесина мати Олена Пчілка боялася негативного впливу російської гімназії на своїх дітей. Тож донька (як і решта дітей родини Косач) до п'ятого класу навчалася вдома. Олена Пчілка самостійно розробила для дітей шкільну програму. Лесю виховували в суворих правилах: у домі Косачів не було дитячих книжок. Олена Пчілка вважала, що це погано впливає на дитячі смаки, тож давала читати дітям твори іноземних авторів - від Даніеля Дефо і Жюля Верна до Мігеля де Сервантеса.

Але й після десятирічного віку Леся продовжувала отримувати приватну освіту. Адже лікар Станіслав Сухачевський поставив їй діагноз "костоїд". Леся займалась із приватними вчителями грецькою та латиною. Матір допомагала з опануванням французької та німецької. І вже в зовсім юному віці Леся стала тогочасною амбасадоркою lifelong learning: самотужки опанувала англійську, грецьку, латину, польську, болгарську мови. А трохи згодом взялася за вивчення грузинської, шведської та іспанської.

Гру на фортепіано дівчина опановувала у дружини Миколи Лисенка Ольги О'Коннор, а малювати її навчали в школі Олександра Мурашка.

До дев'яти років імунітет Лесі як-не-як давав відсіч туберкульозу, і за фізичними показниками дівчинка нічим не відрізнялася від однолітків. Разом із братом Михайлом вона бавиться в рухливі ігри, стрибає "стрибогами", "гімнастує". Полюбляє танцювати, лазити мотузяною драбиною, бігати наввипередки, плавати й лазити по деревах. А ось до традиційних "дівчачих" забавок Леся аж надто байдужа, їй до смаку хлопчачі ігри.

Інтелектуальні ігри Леся теж обожнювала. Наприклад, написати оповідку-експромт на будь-яку тему за короткий час на пів аркуша. Саме з такої гри народилось Лесине оповідання "Жаль".

Лесю Українку обурювало, що суспільство толерує неповажливе ставлення до жінок, немов ті - безмовні істоти. Тож і у творах письменниці ми спостерігаємо появу абсолютно нового типу жінки, яка самостійно обирає, як жити, як розпоряджатися грошима і власним тілом. Переконайтесь у цьому, прочитавши Лесину статтю " Новые перспективы и старые тени: новая женщина в Западноевропейской беллетристике".

"Про жінок Леся Українка писала саме із жіночої точки зору. Писала практично про нас із вами, сучасних українок. В одному з листів до матері Леся каже дуже важливу річ: "А історію Мавки може лише жінка написати". Дуже довго цією фразою ніхто не хотів скористатись як ключем, - розповідає під час відкритої лекції в Мистецькому Арсеналі професорка і докторка філологічних наук Віра Агеєва. - А в поетичній драмі "Камінний господар" уперше в європейській літературі історію Дон Жуана написала ЖІНКА. До того ж у творі змальовано новий образ жінки-індивідуалістки".

Не тільки Леся, а й загалом родина Косачів-Драгоманових може похизуватися тим, що всі жінки, окрім реалізації власних талантів, відігравали важливі соціальні ролі. Оксана Драгоманова, наприклад, стала дипломаткою і представляла інтереси України під час Паризької мирної конференції.

Про особливу дружбу між Лесею Українкою та Ольгою Кобилянською ви теж, напевно, чули. Припускаємо, що і до ваших вух долітала фраза Юрія Андруховича з вірша "Bad company" - "Леська і Олька лесбіянки". Хоч і є чимало пліток, що між письменницями були любовні стосунки, та ніхто з дослідників не зміг справді довести це. Натомість листами жінок струмує неприкрита турбота й ніжність одна до одної. Звертаючись до Ольги, Леся каже "мила пані Ольга" чи "Liеbe, Liеbste Wunderblume" (мила, чарівна квітка). А ще подруги полюбляли звертатись одна до одної в третій особі: "хтосічок", "хтось біленький", "хтось чорненький". Але ось що важливіше: жінки щиро співпереживають одна одній в листуванні, детально обговорюють нові твори одна одної, підбадьорюють у часи творчих криз.

Взаємного щасливого кохання та радощів шлюбу на довгі роки Леся Українка у своєму житті так і не пізнала. Вперше і всерйоз дівчина закохалась у 15 років у статного і "видного" 17-річного студента Максима Славицького. Вони разом працювали в гуртку "Плеяда", спільно перекладали німецьку поезію Генріха Гейне. У листах Лесі до рідних парубок фігурував як "пан Максим". Йому вона присвятила поезію "Сон літньої ночі": "Кохана в ту ніч обгорнула мене, приснилась мені люба доля прекрасна, приснилось невидане щастя дивне".

24-річною дівчиною письменниця закохалась у чорнобрового студента Нестора Гембарашвілі, який орендував у Косачів одну з кімнат у квартирі поряд із Ботанічним садом у Києві. Хлопець допомагав Лесі з вивченням латинської мови, вона ж стала його "репетиторкою" із французької. Про Нестора дівчина часто з трепетом згадувала в листах. Але її почуття не було взаємним, він одружився з іншою. "Попався, жучку, в панську ручку", - не без сарказму прокоментувала Леся його вибір в одному з листів.

Коли вже письменниця хворіла на туберкульоз кісток, у Ялті познайомилась із молодим і красивим марксистом Сергієм Мержинським. Та дослідники переконані, що й тут Лесині почуття не знайшли взаємності. Мержинський хворів на відкриту форму туберкульозу, і два місяці поспіль Леся не відходила від ліжка важкохворого аж до самої його смерті. Читала, прикладала примочки на лоб, допомагала вести ділове листування. Ось що згадує сама письменниця: "... Відноситься він до мене так, наче я з тонкого шкла, що можу впасти і розбитись. ...Все повторяє: "Я сознаю, что это страшный эгоизм с моей стороны, но я не в состоянии был бы отпустить вас теперь, нет, безусловно, не в состоянии".

Та розплата була неминучою. Климентій Квітка, тоді ще її добрий друг, а в майбутньому чоловік, напише в листі до Дмитра Косарика: "У Мінську Леся Українка нажила нову хворобу - туберкульоз легенів".

Із фольклористом Климентієм Квіткою, якого Леся ще називала "Кльоня" або "Квіточка", письменниця тривалий час жила в цивільному шлюбі, і палких любовних почуттів до цього чоловіка не мала. Цікаво, що Климентій був на 9 років молодший за неї (їй було 27, йому - 18), і це рвало на шмаття тогочасні шаблони. На шлюбі наполягла Олена Пчілка, хоч їй і не особливо подобався майбутній зять. Вона переживала, що за доньку казатимуть недобре поза очі. Родина Квітки теж добряче тиснула. Ось що згадує кузина Лесі, Аріадна Труш: "Лесине замужество було незрозуміло. Квітка моїх літ, він був гарний хлопець, способний, добре грав на фортепіано. Чи Леся любила його? Воно не випадало на те і повідомлення про її заміжність було несподіванкою. Можна сказати, що Леся виховала його, впливала на нього".

Витончений смак і відчуття стилю прищепила Лесі матір. Цікаво, що саме Олена Пчілка започаткувала моду на носіння вишиванок серед українок, хоча в ті часи все українське злісно забороняли. Тож ми не випадково бачимо Лесю на світлинах в аристократичних сукнях і ошатних блузках, зі стильними аксесуарами. Письменниця слідкувала за європейськими модними трендами, але й надто розкішного вбрання не любила, віддаючи перевагу скромним, але якісним і гарним речам. А хворобу, що вразила її руку, майстерно маскувала пошитою на замовлення рукавичкою.

"Леся Українка була, є і залишиться нашим "паспортом на європейськість", - зауважила під час творчої зустрічі письменниця Оксана Забужко.

Леся Українка часто подорожувала й ділилася думками про ущемленість українського народу порівняно з європейцями.

"Чим більше бачу вільного світу, тим більше печуть мене невидимі кайдани на моїх руках", - говорить вона в листі, написаному під час поїздки до Берліна та Відня на лікування. Письменниця була переконана, що українцям у першу чергу варто сподіватися на себе й не чекати допомоги зі сторони. Вірила, що свобода починається в кожній окремій людині, і що більше збереться таких людей, то швидше вони здобудуть омріяну свободу.

До слова, Лариса Косач мала намір зректися російського громадянства та плекала думки про отримання австрійського. Писала: "Готова б хоч в абіссінське (тут ідеться про Ефіопію, - авт.) горожанство перейти, аби не бути російською підданою, бо підданства того зовсім не вважаю ні за яку національну ознаку (скоріше за національне нещастя)". Та протягом життя вона так і не стала громадянкою іншої країни, бо у Відні, за її словами, теж почувалася чужою.

Своїм головним наставником і вчителем Леся Українка, яку Іван Франко називав "єдиним мужчиною в українському письменстві", вважала Драгоманова. Без його погодження, як кажуть, вона не написала жодного рядка, настільки вони були близькі. Вплив Драгоманова був таким сильним, що коли той висловив жаль, що поетеса перестала вивчати англійську мову, незабаром вона взялася за навчання з подвійною наснагою. Драгоманов радив Лесі різні наукові книжки, просив робити переклади. Свій псевдонім "Українка" запозичила ще 13-річною в Михайла Петровича, який підписувався "Українець". Ось так вона й підписала свій перший надрукований вірш "Конвалія": Леся Українка.

До слова, у Лесі було бага-а-ато імен, якими вона час від часу користувалась. Ось лише деякі з них: Лілія, boule vagabonde, Фея, Саламандра, Зея, Косач-Квітка, Блакитна троянда.

Леся Українка разом з Іваном Франком, Михайлом Старицьким та Оленою Пчілкою багато сил доклала до модернізації та реформування літературної української мови. Цей процес отримав назву "кування" - нові слова виковуються і творяться наново. Саме так Леся "викувала" неологізми "промінь" і "провесна". Старицький подарував мові слова "мрія", "майбутнє". Авторству Франка завдячуємо появою слів "привид", "чинник", "отвір", а Олена Пчілка збагатила нас словами "переможець", "мистецтво", "палкий", "нестяма".
Мультфільм "Леся Українка: мавка, фемінізм і 200 гривень"
"Я - Мавка лісова. Нині мій ліс - це кам'яні джунглі. Поєднувати інновації та традиції навчила мене моя творчиня - Леся Українка. Уже малою вона вміла все. Писати навчилася в 4 роки, у 9 склала перший вірш, а в 19 презентувала для молодших сестер цілий підручник з історії Сходу. Зараз її, напевно, вважали би "мажоркою". Ну бо не в кожної батько - штатський радник, а на честь дядька називають університет!" - ось такий початок класнючого підліткового мультика про найфеміністичнішу поетку України. У ролику висококонцентрована кількість несподіваних фактів про Лесю, а закадровий текст начитує Ірена Карпа.

" Леся Українка. Книги Сивілли",
Тамара Гундорова

Авторка намагається поглибити наше розуміння того, як творчість і боротьба з власними демонами перепліталися в житті Лесі Українки. Книга розкриває відносини з іншими видатними постатями свого часу, такими як Ольга Кобилянська та Михайло Драгоманов, а також описує поїздки, які вплинули на творчий розвиток поетки. Книга-дослідження нагадує нам, що у важкі часи Леся не втратила віру в себе, свій народ і свої ідеали.

"Повне зібрання листів Лесі Українки"
Із ким товаришувала Лариса Косач, ким захоплювалася і з кого кпила, що читала, де бувала, чим журилася і про що мріяла, як народжувалися задуми її творів... Із листів, написаних до рідних, близького оточення і "товаришів по зброї", перед нами постає молода, енергійна, блискуче освічена українська аристократка, яка активно відстоює свої погляди, творить нові смисли і змінює світ. Уперше опублікований без вилучень, зі збереженням авторського правопису, епістолярій Лесі Українки відкриває читачам можливість по-новому побачити одну з найяскравіших постатей української культури межі XIX-XX століть.

"Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій", Оксана Забужко
Хто ми - Україна чи Малоросія? Європа чи Росія? Чи українська релігійність - це те саме, що візантійське православ'я? Чи й справді українці - "селянська нація"? Яку таємницю берегли "таємні товариства" малоросійських дворян ХІХ століття? Звідки в "Лісовій пісні" зашифрована легенда про Грааль? Що є демократія, а що - хамократія? У чому полягав модерний "український проєкт" і чи вдалося нам його реалізувати? Ця книга - вражаюча інтелектуальна подорож крізь віки, культури й конфесії в пошуках "України, яку ми втратили". Ключем до неї стає міф Лесі Українки - найгірше прочитаної і найдраматичніше недооціненої письменниці з пантеону наших національних класиків.

"Леся Українка. Апокриф. Вибране.
Чотири розмови про Лесю Українку",
Леся Українка, Оксана Забужко, Святослав Шевчук

Cкладні й глибоко драматичні стосунки Лесі Українки з християнством, котрі cтановлять ядро її зрілої творчості, ніколи ще не були предметом професійного богословського аналізу. Московська синодальна цензура забороняла твори письменниці "за безбожництво", радянська комуністична хвалила "за атеїзм" і водночас ті самі п'єси не допускала на сцену. Тож смисл тієї запеклої "релігійної війни", яку провадять герої Лесі Українки і вона сама з офіційною церквою, залишався для читача закритим. Аж до сьогодні, коли Предстоятель УГКЦ Святослав Шевчук і письменниця Оксана Забужко зустрілись, щоб обмінятися думками про твори Лесі Українки на сюжети з євангельської та ранньохристиянської історії. Пропоноване видання містить записи чотирьох таких розмов, а також аналізовані тексти Лесі Українки в авторській редакції.

"Спогади про Лесю Українку",
Тамара Скрипка

Цю нестандартну біографію укладено за принципом родинної ієрархії - вперше застосований у вітчизняній мемуаристиці підхід. Це свого роду зведення фамільного архіву, яке не лише подає живий образ письменниці, а й розповідає історію великого і славного роду Драгоманових-Косачів у його традиціях, духовних цінностях, що передавалися з покоління в покоління. Серед голосів, які звучать у книзі, - мати Лесі Українки Ольга Косач (Олена Пчілка), рідні сестри Ольга Косач Кривинюк, Ізидора Косач-Борисова, Оксана Косач-Шимановська, чоловік Климент Квітка, брат і сестри у других - Світозар Драгоманов, Лідія Драгоманова-Шишманова, Аріадна Труш, Оксана Драгоманова, братова Наталія Косач, племінниця Євгенія Косач-Мільська.

✨
Терпіть кайдани - то всесвітський сором,
забуть їх, не розбивши, - гірший стид.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Юрченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Закохана бунтарка, а не "вічно хвора": 8 неймовірних фактів про Лесю Українку

# data[].attributes.attachment_link.description
25 лютого відзначаємо день народження Лесі Українки. Зібрали 8 фактів про поетесу, мультфільм та книги про неї.

# data[].attributes.attachment_link.title
Наталка КРИНИЧАНКА - Ви щасливі, пречистії зорі... (До 150-річчя Лесі УКРАЇНКИ)