# data[].attributes.body
Pojednostavljeno, ljudska prava su osnovna prava koja čovjek stječe svojim rođenjem. Bez obzira na mjesto rođenja, boju kože, religioznost i sl., svaki čovjek ima ista prava.

# data[].attributes.body
Policija je dužna provoditi zakon. Na taj način istovremeno štiti i brine o ljudima. Policijski službenici, prije svega, dužni su biti profesionalni;  ta profesionalnost se očituje u balansu između vještina i znanja u postupanju s jedne strane, i primjerenog odgovora na potrebe ljudi s druge strane.

# data[].attributes.headline
Neke od stvari koje policijski službenici moraju provoditi:

# data[].attributes.subject
Neke od stvari koje policijski službenici moraju provoditi:

# data[].attributes.body
- cijenjenje i uvažavanje različitosti
-  stvaranje emocionalnog stajališta da osobe koje su socijalno isključene, kritične prema policiji ili sklone prekršiti zakon također imaju pravo biti poštovane kao ljudska bića, čak i u situacijama koje uključuju sukob i stres
-  internalizacija ljudskih prava kroz praktičnu primjenu načela razmjernosti, čak i u stresnim situacijama
- shvaćanje negativnog utjecaj stereotipa, diskriminacije i predrasuda i znati ih prepoznati

# data[].attributes.body
- shvatiti da živimo i radimo u raznolikom društvu i utvrditi individualne i kolektivne potrebe osoba koje nas okružuju
-  izgraditi mostove između policijskih službenika i zajednica migranata, biti u stanju 'staviti se u tuđe cipele'
- poboljšati razumijevanje prema LGBT osobama

# data[].attributes.body
Ako policijski službenici ne provode zakone i ne poštuju prava, nije za očekivati ni da će drugi ljudi raditi nešto drukčije. Zato je od izuzetne važnosti da policijski službenici svojim ponašanjem u svakom trenu daju primjer ostalim ljudima.

# data[].attributes.body
Usvojena je i proglašena na Općoj sjednici UN-a 10. prosinca 1948. godine, u izvorniku na engleskom i franscuskom jeziku.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Opća deklaracija o pravima čovjeka prvi je sveobuhvatni instrument zaštite ljudskih prava, koji je proglasila jedna opća međunarodna organizacija, Ujedinjeni narodi. Proglasila ju je Opća skupština UN 1948. godine.

Iako su je donijeli ne kao ugovor, nego samo kao rezoluciju koja nema nikakvu pravnu snagu, s ciljem osiguravanja "zajedničkog razumijevanja" ljudskih prava i sloboda koji se spominju u Povelji UN, tijekom sljedećih desetljeća doživjela je dramatičnu transformaciju. "Danas rijetki pravnici poriču da je deklaracija normativni instrument koji stvara, barem neke, pravne obveze za države članice UN." (Buergenthal, str. 31)

Članak 1. svečano proglašava:

"Sva ljudska bića rađaju se slobodna i jednaka u dostojanstvu i pravima. Ona su obdarena razumom i savješću pa jedna prema drugima trebaju postupati u duhu bratstva."

S tim je u vezi članak 28, koji proglašava ljudsko pravo da država i međunarodna zajednica priznaju njegova/njezina prava:

"Svatko ima pravo na društveni i međunarodni poredak u kojemu se prava i slobode utvrđene ovom Deklaracijom mogu u punoj mjeri ostvariti."

Daljnje odredbe sadrže tzv. "katalog ljudskih prava", u kojem se:

zabranjuje ropstvo (čl. 4),

zabranjuje tortura (čl. 5.),

zabranjuje diskriminacija (čl. 2. i 7.), te uređuje

pravo na život (čl. 3.),

pravo na slobodu (čl. 3.),

pravo na osobnu sigurnosti (čl. 3.),

pravo svake osobe na pravično suđenje i zabrane samovoljnog uhićenja (čl. 9. - 12.),

pravu na zaštitu privatnosti (čl. 12.),

pravo čovjeka da se slobodno kreće unutar svoje države, da njen teritorij napusti i da se u svoju državu smije slobodno vratiti (čl. 13.),

pravo na utočište (azil) u drugim zemljama, od nepravednog progona u svojoj zemlji (čl. 14.),

pravo čovjeka da bude državljanin barem jedne zemlje i da se može odreći državljanstva (čl. 15.),

pravo punoljetnih muškaraca i žena da sklope brak i time osnuju obitelj, koja se štiti kao temeljna društvena jedinica (čl. 16.),

pravo na vlasništvo (čl. 17.), pravo na slobodu mišljenja i vjeroispovijedi (čl. 18.),

pravo na slobodu mišljenja i izražavanja, koja uključuje pravo na širenje ideja putem bilo kojeg medija (čl. 19.),

pravo na slobodu okupljanja i udruživanja (čl. 20.),

pravo na sudjelovanje u upravljanju svojom zemljom, putem izbora i pravom na pristup javnim dužnostima (čl. 21.),

pravo na socijalnu sigurnost u svrhu osiguranja temeljnog dostojanstva čovjeka (čl. 22.),

pravo čovjeka da radi i slobodno izabere zaposlenje, te da bude plaćen bez diskriminacije - jednako kao i drugi ljudi koji rade jednaki posao (čl. 23.),

pravo na sindikalno organiziranje radnika (čl. 23.),

pravo na dnevni odmor i plaćeni dopust od rada (čl. 24.),

pravo na dostojni životni standard (čl. 25.),

pravo na zaštitu materinstva i djetinjstva, koje uključuje i zaštitu izvanbračne djece (čl. 26.),

pravo na obrazovanje, koje uključuje obvezno osnovno obrazovanje, besplatno srednjoškolsko obrazovanje, te pravo na pristup visokoškolskom obrazovanju "jednako dostupno svima na osnovi uspjeha" (čl. 26.),

pravo prvenstva roditelja u izboru vrste obrazovanja za svoju djecu (čl. 26.),

pravo na pristup kulturi i znanosti (čl. 27.),

pravo na zaštitu moralnih i materijalnih interesa koji proizlaze iz kulturnog i znanstvenog stvaralaštva (čl. 27.)

pravo na društveni i međunarodni poredak u kojem se mogu ostvarivati ljudska prava (čl. 28.).

Sadržaj 30 članaka Opće deklaracije o pravima čovjeka poslije je ugrađivan u druge međunarodne akte, uvijek uz neke izmjene. Najvažniji od tih akata su Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima i Međunarodni pakt o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima - oba proglašena od Opće skupštine Ujedinjenih naroda 1966. godine; nakon dovoljnog broja ratifikacija od nacionalnih parlamenata (koji su propisali da će se prava i slobode iz tih akata poštivati u njihovim državama) oba su pakta stupila na snagu 1976.

Thomas Buergenthal: Međunarodna ljudska prava u sažetom obliku, Zagreb: Hrvatski helsinški odbor i Constitutional and Legislative Policy Institute Budapest, 1997.

Nedovršeni članak Opća deklaracija o pravima čovjeka koji govori o pravu treba dopuniti. Dopunite ga prema pravilima Wikipedije.

# data[].attributes.attachment_link.description
Opća deklaracija o pravima čovjeka prvi je sveobuhvatni instrument zaštite ljudskih prava, koji je proglasila jedna opća međunarodna organizacija, Ujedinjeni narodi. Proglasila ju je Opća skupština UN 1948. godine. Iako su je donijeli ne kao ugovor, nego samo kao rezoluciju koja nema nikakvu pravnu snagu, s ciljem osiguravanja "zajedničkog razumijevanja" ljudskih prava i sloboda koji se spominju u Povelji UN, tijekom sljedećih desetljeća doživjela je dramatičnu transformaciju.