# data[].attributes.body
Molta gent ja està cansada, tots els camperols ens queixem del mateix. Treballem la terra per a un gran terratinent que s’emporta gairebé tot el que recollim. Nosaltres ens quedem amb poc més que pa i patates. Els soldats passen sovint per prendre el gra per a la guerra, deixant-nos encara més pobres.

El tsar Nicolau II governa des de lluny, però no veiem mai res de bo.

Els matins són freds i foscos, i m’aixeco abans que el sol surti per començar a treballar. Alguns veïns comenten que el tsar ens ha abandonat i que mai no sabràs el que passa aquí al poble, però ningú s'atreveix a parlar massa perquè els soldats poden escoltar-ho i fer-nos pagar les conseqüències. La guerra, les lleis del tsar, els impostos… tot sembla que només serveix per fer-nos patir més.

# data[].attributes.body
Avui ha estat un dia estrany. Fa temps que es parla de canvis, però avui he vist coses amb els meus propis ulls. A la ciutat, a només unes quantes hores de camí, la gent ha sortit al carrer. Diuen que els treballadors i els soldats es queixen de les condicions de vida, que estan cansats de les llargues jornades laborals i de la pobresa. Les dones han protestat també, reclamant pa per als seus fills. Diuen que han arribat a bloquejar els carrers, cridant per un futur millor.

Jo mateix no sé què pensar. He vist alguns homes parlar de la revolució, alguns no tenen molta esperança. Però alguna cosa en el meu cor em diu que potser aquesta vegada sí que hi haurà canvis.

Hi ha rumors que els oficials del tsar estan perdent el control, que els soldats mateixos es volen unir a les protestes. Potser, els que només sabem treballar la terra, podrem fer sentir la nostra veu. Em pregunto què passarà si les protestes creixen i si això realment portarà algun tipus de canvi. Això potser es només l’inici, però mai abans havia vist tanta gent aixecant-se alhora.

També he sentit parlar d’un grup anomenat els bolxevics que promet repartir la terra entre els pagesos. Si això és cert, potser val la pena donar-los suport. Però tinc por, perquè no sabem en qui confiar.

# data[].attributes.body
Han passat uns mesos des de les primeres protestes, i el que semblava impossible ara s'ha fet realitat. Aquesta vegada, la gent no només parla, sinó que actua. Fa poc vaig veure un grup de soldats que es van unir a les manifestacions de la ciutat. El tsar ha fugit. El que mai hauria pensat que passaria s’ha fet realitat, Rússia ja no és la mateixa.

El poble ha fet el que no s’havia atrevit a fer mai abans, ha pres el control. Quan els bolxevics, amb Lenin representant, van arribar a la ciutat, la gent els va rebre com si fossin els herois. Alguns diuen que ara ja podrem ser lliures, que serem nosaltres qui decidirem com viure, i que els terratinents ja no podran fer el que volguin amb nosaltres. Tot ha canviat de cop, els homes i dones que fins ara treballaven per a algú, ara lluiten pels seus drets.

Els bolxevics volen distribuir les terres i donar el poder als treballadors i camperols, a gent com jo, que només coneix el treball dur i la lluita per sobreviure. Potser aquesta revolució ens portarà una vida millor, o potser serà només un canvi de govern, i tot continuarà igual. Però, per primer cop, la gent del poble parla de llibertat i d’esperança.

El que més em preocupa és el que passarà després. Les revolucions no solen acabar bé, i molts temen que la guerra civil estigui a punt de començar. Els bolxevics tenen els seus enemics, i potser molts voldran fer-los caure. Les tensions creixen cada dia.

# data[].attributes.body
Ja han passat uns quants anys des de la revolució. La guerra civil va devastar el poble. Va ser una època fosca. Al principi pensàvem que la revolució seria una promesa de llibertat, però el que va venir després va ser molt diferent: fam, morts i més treball dur.

Quan els bolxevics van guanyar, ens van dir que ara Rússia seria del poble, que tot milloraria per a nosaltres. Al principi, va ser estrany veure com es confiscaven les terres dels terratinents. Quan van establir el sistema de col·lectivització, molts de nosaltres no ho vam entendre. "La terra és de tots", deien, però això significava que la nostra feina era per al govern. Ja no treballàvem per als terratinents, però tampoc per a nosaltres mateixos.

Ara treballo en una granja col·lectiva amb altres camperols del poble. No hi ha cap senyor que ens doni ordres, però hi ha comissaris del partit que ens vigilen i controlen tot el que fem. Si no compleixes amb les quotes, et poden acusar de ser un “enemig del poble”.

No sé com sentir-me sobre tot això. Algunes coses són millors, com per exemple, els meus fills ara poden anar a l’escola, cosa que jo mai vaig poder fer. Poden llegir i escriure, i ens diuen que són el futur d’una Rússia nova, sense desigualtats.

Potser no veurem el canvi nosaltres, però vull pensar que els meus fills tindran una vida millor.

I espero que algun dia la terra que treballem amb les nostres mans, sigui realment nostra. Però, alhora, no puc evitar pensar en tots els que hem perdut en el camí. Amics, veïns, fins i tot familiars.

Rússia ha canviat, però el preu ha estat molt alt. Només espero que valgui la pena.