# data[].attributes.headline
Мавка(Личак Вікторія)

# data[].attributes.subject
Мавка(Личак Вікторія)

# data[].attributes.body
«З-за стовбура старої розщепленої верби півусохлої виходить Мавка, в ясно-зеленій одежі з розпущеними чорними, з зеленим полиском, косами, розправляє руки і проводить долонею по очах».

# data[].attributes.headline
Водяник(Личак Вікторія)

# data[].attributes.subject
Водяник(Личак Вікторія)

# data[].attributes.body
«Виринає посеред озера. Він древній, сивий дід, довге волосся і довга біла борода всуміш з баговинням звисають аж по пояс. Шати на ньому – барви мулу, на голові корона із стойок. Голос глухий, але дужий».

# data[].attributes.headline
Дядько Лев(Кошель Аліна)

# data[].attributes.subject
Дядько Лев(Кошель Аліна)

# data[].attributes.body
"Лев уже старий чоловік, поважний і дуже добрий з виду; по-поліському довге волосся білими хвилями спускається на плечі з-під сивої

повстяної шапки-рогатки; убраний Лев у полотняну одежу і в ясно-сиву, майже білу свиту; на ногах постоли, в руках кловня (малий ятірець), коло пояса на ремінці ножик, через плече виплетений з лика

кошіль (торба) на широкому ремені."

Зовнішнній вигляд дядька Лева гармонує з душевною його красою та з ніжною красою лісового куточка.

Досвідчений дядько Лев з тих обдарованих буйною фантазією людей, які можуть упіймати казку вітру, землі, місяця, води, пташки, дерева, трав, а силою отого мудрого слова одухотворити добро, красу чи знешкодити зло; він з тих людей, які в лісі можуть «зустріти» Лісовика й Перелесника, Мавку й Русалку, Водяника. Дуже трепетно він ставиться до столітнього дуба, прагнучи зберегти лісового красеня від сокири, заповідає поховати себе саме під ним. На жаль, споживацький спосіб життя перемагає: Килина з матір’ю Лукаша після смерті дядька Лева продають його.

# data[].attributes.headline
Лісовик (Стрижак Поліна)

# data[].attributes.subject
Лісовик (Стрижак Поліна)

# data[].attributes.body
«Малий, бородатий дідок, меткий рухами, поважний обличчям; у брунатному вбранні барви кори, у волохатій шапці з куниці.» «Я звик волю шанувати» «Не гідна ти дочкою лісу зватись! бо в тебе дух не вільний лісовий,

а хатній рабський!» Лісовик (господар лісу) ж говорить Русалці, що «давно б уже не стало сього дуба», якби не дядько Лев, бо він «заклявся на життя, що дуба повік не дасть рубати». У цей час з-за старої розщепленої верби з’являється Мавка. Вона прокинулася від зимового сну, почувши, як хтось грає на сопілці. Лісовик пояснює їй, що це грав людський хлопець, племінник дядька Лева на ім’я Лукаш. Мавка хоче зустрітися з Лукашем, але Лісовик її застерігає: «Не задивляйся ти на хлопців людських. Се лісовим дівчатам небезпечно…» «Доню, доню,як тяжко ти караєшся за зраду!.. (Лісовик до Мавки)» «.... виходить з гущавини. Вiн у довгiй киреї барви старого золота з темно-червоною габою внизу, навколо шапки обвита гiлка достиглого хмелю.» «Саму себе.

Покинула високе верховіття

і низько на дрібні стежки спустилась.

До кого ти подібна?

До служебки, зарібниці,

що працею гіркою

окрайчик щастя хтіла заробити

і не змогла, та ще останній сором

їй не дає жебрачкою зробитись.

Згадай, якою ти була в ту ніч,

коли твоє кохання розцвілося:

була ти наче лісова царівна

у зорянім вінку на темних косах, — тоді жадібно руки простягало

до тебе щастя і несло дари !»

# data[].attributes.headline
Лукаш (Ільєнко Софія 

# data[].attributes.subject
Лукаш (Ільєнко Софія 

# data[].attributes.body
Лукаш - молодий парубок, що з першого погляду закохався в Мавку. ВІн добре грав на сопілці, що і причарувало її до нього. Але згодом почуття Лукаша гаснуть. Він покидає Мавку і починає жити з Килиною, тому що та краще господиня. Але це життя не приносить Лукашу щастя. У кінці повісті він залишається поряд з Мавкою і помирає біля неї замерзаючи від холоду.

"Лукаш - дуже молодий хлопець, гарний, чорнобривий, стрункий, в очах ще є щось дитяче; убраний так само в полотняну одежу, тільки з тоншого полотна; сорочка випущена, мережана біллю, з виложистим коміром, підперезана червоним поясом, коло коміра і на чохлах червоні застіжки; свити він не має; на голові бриль; на поясі ножик і ківшик з лика на мотузку."

"Лукаш, тулячи до себе Мавку, все ближче нахиляється обличчям до неї і раптом цілує."

"Лукаш кидається до неї, вона переймає його руки; вони "міряють силу", упершись долонями в долоні; який час сила їх стоїть нарівні, потім Килина трохи подалась назад, напружено сміючись і граючи очима; Лукаш, розпалившись, широко розхиляє їй руки і хоче її поцілувати, але в той час, як його уста вже торкаються її уст, вона підбиває його ногою, він падає. "

"Лукаш починає грати. ..Мавка спалахує раптом давньою красою у зорянім вінці. Лукаш кидається до неї з покликом щастя... Лукаш сидить сам, прихилившись до берези, з сопілкою в руках, очі йому заплющені, на устах застиг щасливий усміх. Він сидить без руху. Сніг шапкою наліг йому на голову, запорошив усю постать і падає, падає без кінця..."

# data[].attributes.headline
Той, що греблі рве (Суярко Богдана)

# data[].attributes.subject
Той, що греблі рве (Суярко Богдана)

# data[].attributes.body
«Той, що греблі рве» – молодий, дуже білявий, синьоокий, з буйними і разом плавкими рухами; одежа на йому міниться барвами, від каламутно-жовтої до ясно-блакитної, і поблискує гострими золотистими іскрами. Кинувшись із потоку в озеро, він починає кружляти по плесі, хвилюючи його сонну воду; туман розбігається, вода синішає».

# data[].attributes.headline
Русалка Водяна (Терещенко Валерія)

# data[].attributes.subject
Русалка Водяна (Терещенко Валерія)

# data[].attributes.body
«..на ній два вінки – один більший, зелений, другий маленький, як коронка, перловий, з-під нього спадає серпанок». Підступність, яку криє в собі трясовина, властива і Русалці Водяній. У цьому вона схожа на фольклорний образ русалки: «На цілу довгу мить тобі я буду вірна, хвилину буду я ласкава і покірна, а зраду потоплю!»

# data[].attributes.headline
Перелесник (Трифонова Катерина)

# data[].attributes.subject
Перелесник (Трифонова Катерина)

# data[].attributes.body
У драмі-феєрії це гарний хлопець у червоній одежі, з червонястим, буйно розвіяним волоссям, з чорними бровами і блискучими очима. У словнику Б. Грінченка зазначено, що первинне значення цього слова –  «спокусник». Так у народі називали біса чи чорта у вигляді вогняного змія (метеор), який літає до жінок.

# data[].attributes.attachment_link.title
красний вапще

# data[].attributes.headline
Русалка Польова (Каліннікова Софія)

# data[].attributes.subject
Русалка Польова (Каліннікова Софія)

# data[].attributes.body
Русалка Польова – добрий дух польової краси. “…зелена одіж на їй просвічує де-не-де крізь плащ золотого волосся, що вкриває всю її невеличку постать; на голові синій вінок з волошок, у волоссі заплутались рожеві квіти з куколю, ромен, березка…”

# data[].attributes.headline
Потерчата(Личак Вікторія)

# data[].attributes.subject
Потерчата(Личак Вікторія)

# data[].attributes.body
,,двоє маленьких, бліденьких діток у біленьких

сорочечках виринають з-поміж латаття''

«Дивіться, он отой, що там блукає, такий, як батько ваш, що вас покинув, що вашу ненечку занапастив. Йому не треба жити».

# data[].attributes.headline
Лукаш з Мавкою (Ільєнко Софія)

# data[].attributes.subject
Лукаш з Мавкою (Ільєнко Софія)

# data[].attributes.body
Лукаш про Мавку :

«А чом же в тебе очі не

зелені? (Придивляється). Та

ні, тепер зелені… а

були, як небо, сині… О!

тепер вже сиві, як тая

хмара… ні, здається,

чорні чи, може, карі…

ти таки дивна!»

# data[].attributes.headline
Дядько Лев біля дуба(Кошель Аліна)

# data[].attributes.subject
Дядько Лев біля дуба(Кошель Аліна)

# data[].attributes.headline
Мавка(Дятел Владислав)

# data[].attributes.subject
Мавка(Дятел Владислав)

# data[].attributes.body
Зовнішність Мавки описано досить побіжно:

«В ясно-зеленій одежі, з розпущеними чорними, з зеленим полиском, косами…»

«Як дівчина… ба ні, хутчій як панна, бо й руки білі, і сама тоненька, і якось так убрана не по-наськи…»

# data[].attributes.attachment_caption
метка, працьовита, але хитра, підступна й нещира жінка. Вона була хорошою господинею, але вона мала духовну обмеженість, що і призвело до подальших конфліктів з Лукашем. Залишившись вдовою з двома дітьми, вона піклувалася перш за все про те, як їх нагодувати, одягнути, як утвердити для них «авторитет» серед людей. І в погоні хоч за якими-небудь матеріальними статками, за найнеобхіднішим для існування своїх дітей вона також розгубила свої духовні скарби, а може, навіть не змогла їх і придбати за тією безперервною турботою про хліб насущний.

# data[].attributes.headline
(Булденко Анастасія) Килина

# data[].attributes.subject
(Булденко Анастасія) Килина

# data[].attributes.headline
 Жила Анастасія (Потерчата )

# data[].attributes.subject
 Жила Анастасія (Потерчата )

# data[].attributes.body
двоє маленьких, бліденьких діток у біленьких
сорочечках виринають з-поміж латаття

# data[].attributes.headline
Той, що греблі рве(Гончаренко Софія)

# data[].attributes.subject
Той, що греблі рве(Гончаренко Софія)

# data[].attributes.body
«Той, що греблі рве» – молодий, дуже білявий, синьоокий, з буйними і разом плавкими рухами; одежа на йому міниться барвами, від каламутно-жовтої до ясно-блакитної, і поблискує гострими золотистими іскрами. Кинувшись із потоку в озеро, він починає кружляти по плесі, хвилюючи його сонну воду; туман розбігається, вода синішає».

# data[].attributes.headline
Водяник (Бірюков Микита)

# data[].attributes.subject
Водяник (Бірюков Микита)

# data[].attributes.body
“…древній сивий дід, довге волосся і довга біла борода всуміш з баговинням звисають аж по пояс. Шати на ньому – барви мулу, на голові корона із скойок…”. Цей герой є уособленням рис деспотичного хазяїна. Багнюка, у якій він звик жити, впливає і на його спосіб мислення. Він би тягнув усе до своїх володінь.

# data[].attributes.headline
Водяник(Іванченко Олександра)

# data[].attributes.subject
Водяник(Іванченко Олександра)

# data[].attributes.body
Суворий та справедливий дух води, він стежить за порядком та не любить зазіхання з боку чужинців. «Він древній, сивий дід, довге волосся і довга біла борода всуміш з баговинням звисають аж по пояс. Шати на ньому – барви мулу, на голові корона із стулок черепашки. Голос глухий, але дужий».

# data[].attributes.attachment_link.title
Firefly древній сивий дід водяник, у воді, довге волосся і довга біла борода з водоростями до пояса,

# data[].attributes.headline
Русалка (Арутюнян Карина)

# data[].attributes.subject
Русалка (Арутюнян Карина)

# data[].attributes.body
Русалка – подруга Мавки, проте має зовсім інший характер. Вона заздріслива, підступна та лиха. Заздрить щастю Мавки й мріє погубити її коханого Лукаша, бажає йому смерті. Легковажна та грайлива:

«Русалка випливає і знадливо всміхається, радісно складаючи долоні. На ній два вінки – один більший, зелений, другий маленький, як коронка, перловий, з-під нього спадає серпанок».

«Ой леле! хижу?

То се тут люди будуть? Ой ті люли

3-під стріх соломʼяних! Я їх не зношу!

я не терплю солом'яного луху!

Я їх топлю, щоб вимити водою

той дух ненавидний. Залоскочу

тих натрутнів, як прийдуть!»

«Той, що греблі рве» про Русалку:

«Тую Русалку, що покохав я змалку,

бо водяній царівні нема на світі рівні!

Збігав я гори, долини, яри, ізвори, милішо коханки нема від озсрянки.

Зібʼю всю вашу воду,

таки знайду ту вроду!»

# data[].attributes.headline
Килина(Четверик Анастасія)

# data[].attributes.subject
Килина(Четверик Анастасія)

# data[].attributes.body
"молода повновида молодиця, в червоній хустці з торочками, в бурячковій спідниці, дрібно та рівно зафалдованій; так само зафалдований і зелений фартух з нашитими на ньому білими, червоними та жовтими стяжками; сорочка густо натикана червоним та синім, намисто дзвонить дукачами на білій пухкій шиї, міцна крайка тісно перетягає стан, і від того кругла, заживна постать здається ще розкішнішою."

# data[].attributes.headline
Мавка(Світлана Губенко)

# data[].attributes.subject
Мавка(Світлана Губенко)

# data[].attributes.body
У драмі Мавка представлена як лісовий дух – що символізує природу, чистоту, свободу духу та вічну молодість. Вона втілює ідеали романтичної любові, єднання із природою, а також тягнення до високого і чистого кохання без самозаперечення.
Її історія кохання з Лукашем є центральним сюжетом "Лісової пісні". Це історія про зустріч двох різних світів: людини і природного духу, що уособлює Мавка. Лукаш, хлопець із села, закохується у Мавку, але під тиском суспільних норм і очікувань вибирає шлюб із земною дівчиною – Килиною. Це вибір між матеріальним і духовним, між побутовим і ідеальним.
Зрада Лукаша завдає болю Мавці, перетворюючи її історію у трагедію. Її любов і єднання з Лукашем було не лише емоційним, а й глибоко духовним зв'язком, що досягається у гармонії з природою.
Трагедія Мавки і Лукаша – це також трагедія застерегти природну красу і чистоту в світі, де панують егоїзм і матеріалізм. Мавка не може бути розуміння у земному світі, і їхня любов не призводить до щастя через межу між двома різними реальностями.

# data[].attributes.attachment_caption
Лісовик – це малий борода­тий дідок, меткий рухами, поважний обличчям; у брунатному вбранні барвів кори, у волохатій шапці з куниці. Звертаючись до Русалки, він говорить: «Ось тута мають хижу будувати,— я й то не бороню, аби не брали сирого дерева». 

# data[].attributes.headline
Лісовик (Камко Анастасія)

# data[].attributes.subject
Лісовик (Камко Анастасія)

# data[].attributes.attachment_link.title
Дизайн без назви

# data[].attributes.headline
Жила Анастасія (Дядько Лев)

# data[].attributes.subject
Жила Анастасія (Дядько Лев)

# data[].attributes.body
Лев - "уже старий чоловік, поважний і дуже добрий з виду; по-поліському довге волосся білими хвилями спускається на плечі з-під сивої повстяної шапки-рогатки; убраний… у полотняну одежу і в ясно-сиву, майже білу свиту; на ногах постоли, в руках кловня, коло пояса на ремінці ножик, через плече виплетений з лика кошіль (торба) на широкому ремені».

Лісовик так каже про дядька Лева: «Люблю старого. Таж якби не він, давно б уже не стало сього дуба, що стільки бачив наших рад, і танців, і лісових великих таємниць. Вже німці міряли його, навколо втрьох постававши, обсягли руками — і ледве що стікло. Давали гроші — таляри биті, людям дуже милі, та дядько Лев заклявся на життя, що дуба він повік не дасть рубати.»

Ставлення дядька Лева до Мавки : Дядько Лев заступається за Мавку, говорить, щоб Лукашева мати не обзивала її відьмою, бо «відьми живуть на селі, а не в лісі».

Лев каже: «Що лісове, то не погане, сестро,—усякі скарби з лісу йдуть…

# data[].attributes.headline
Водяний( Аникієнко Андрій)

# data[].attributes.subject
Водяний( Аникієнко Андрій)

# data[].attributes.body
«Виринає посеред озера. Він древній, сивий дід, довге волосся і довга біла борода всуміш з баговинням звисають аж по пояс. Шати на ньому - барви мулу, на голові корона із стойок. Голос глухий, але дужий».

# data[].attributes.headline
Русалка Водяна. Дмитренко Кіра

# data[].attributes.subject
Русалка Водяна. Дмитренко Кіра

# data[].attributes.body
: «..на ній два вінки – один більший, зелений, другий маленький, як коронка, перловий, з-під нього спадає серпанок». Підступність, яку криє в собі трясовина, властива і Русалці Водяній. У цьому вона схожа на фольклорний образ русалки: «На цілу довгу мить тобі я буду вірна, хвилину буду я ласкава і покірна, а зраду потоплю!»

# data[].attributes.headline
Русалка Польова. Дмитренко Кіра

# data[].attributes.subject
Русалка Польова. Дмитренко Кіра

# data[].attributes.body
– добрий дух польової краси. “…зелена одіж на їй просвічує де-не-де крізь плащ золотого волосся, що вкриває всю її невеличку постать; на голові синій вінок з волошок, у волоссі заплутались рожеві квіти з куколю, ромен, березка…”

# data[].attributes.headline
«Той, що греблі рве» Бондаревська Анна

# data[].attributes.subject
«Той, що греблі рве» Бондаревська Анна

# data[].attributes.body
«Той, що греблі рве» – молодий, дуже білявий, синьоокий, з буйними і разом плавкими рухами; одежа на йому міниться барвами, від каламутно-жовтої до ясно-блакитної, і поблискує гострими золотистими іскрами. Кинувшись із потоку в озеро, він починає кружляти по плесі, хвилюючи його сонну воду; туман розбігається, вода синішає».

Джерело: https://dovidka.biz.ua/l-sova-p-snya-golovn-gero

# data[].attributes.headline
Дядько Лев (Ткаченко Ілля)

# data[].attributes.subject
Дядько Лев (Ткаченко Ілля)

# data[].attributes.body
Дядько лев посідає одне з перших місць після головних героїв. Він уособлює зв'язок людини з природою, виступає знавцем народних звичаїв, вірувань. Леся Українка писала цей образ з реального волинського селянина, саме тому з такою особливою любов'ю описує цей образ: "Лев уже старий чоловік, поважний і дуже добрий з виду: по-поліському довге волосся білими хвилями спускається на плечі з-під сивої товстяної шапки-рогатки; убраний Лев у полотняну одежу і в ясно-сиву, майже білу свиту; на ногах постоли, в руках кловня (малий ятірець), коло пояса на ремінці ножик, через плече виплетений з лика кошіль (торба) на широкому ремені...". Дядька Лева поважають всі, прислухаючись до його порад. Він багато знає і має великий життєвий досвід: "Я, небоже, знаю, як з чим і кого чого обійтися: де хрест покласти, де осику вбити...". Він людина честі, йому вірять як реальні так і казкові образи. Таку повагу він заслужив тим, що був людиною слова, порядною й мудрою. В образі Дядька Лева Леся Українка втілила мудру, із знанням законів природи, людину, яка уміла використовувати дари природи, бо жила та діяла у злагоді з її законами. Дядько Лев - духовно багата особистість, образ, що символізує велич і красу нашого народу.

# data[].attributes.headline
Потерчата(Візітів Адріана)

# data[].attributes.subject
Потерчата(Візітів Адріана)

# data[].attributes.body
Потерчата - маленькі водяні істоти, на яких, за народними уявленнями, перетворилися душі потоплених нехрещених дітей. Їх можна побачити по блимаючих вогниках на старих озерах. Беззахисні, вони мусять підкорятися і Русалці, й Водянику.Потерчата – це двоє маленьких бліденьких діток у біленьких сорочечках, які виринають з-поміж латаття. Русалка притуляє Потерчат до себе і, показуючи вдалечінь на білу постать Лукаша, що мріє в мороці поміж кущами, шепоче:

«Дивіться, он отой, що там блукає, такий, як батько ваш, що вас покинув, що вашу ненечку занапастив. Йому не треба жити».

# data[].attributes.attachment_link.title
Дизайн без назви

# data[].attributes.headline
«Той, що греблі рве»(Візітів Адріана)

# data[].attributes.subject
«Той, що греблі рве»(Візітів Адріана)

# data[].attributes.body
«Той, що греблі рве» – молодий, дуже білявий, синьоокий, з буйними і разом плавкими рухами; одежа на йому міниться барвами, від каламутно-жовтої до ясно-блакитної, і поблискує гострими золотистими іскрами. Кинувшись із потоку в озеро, він починає кружляти по плесі, хвилюючи його сонну воду; туман розбігається, вода синішає».

# data[].attributes.headline
дядько Лев (Мельник Всеволод)

# data[].attributes.subject
дядько Лев (Мельник Всеволод)

# data[].attributes.body
Особливе місце у своїй творчості Леся Українка відводить постаті дядька Лева. Описуючи цього персонажа, поетеса пише: «Лев — чоловік похилого віку, поважний і дуже добрий на вигляд: з довгим волоссям, що розвівається білими хвилями під сірою товстою шапкою; Лев одягнений у полотняний одяг і світло-сірий, майже білий светр; на ногах у чоботях, з дерев’яними грабельками (маленькими), за поясом — ножем, через плече — тканою торбою».

# data[].attributes.headline
Мати Лукаша (Бірюков Микита)

# data[].attributes.subject
Мати Лукаша (Бірюков Микита)

# data[].attributes.body
Мати Лукаша настільки душевно згрубіла, що не помічає навіть Мавчиної вроди, а згадує про її чесноти лише тоді, коли «лукава, як видра, хижа, наче рись» Килина демонструє свою справжню натуру.

# data[].attributes.headline
Килина (Микита Бірюков)

# data[].attributes.subject
Килина (Микита Бірюков)

# data[].attributes.body
Молода повновида молодиця, у червоній хустці з торочками, у бурячковій спідниці, дрібно та рівно зафалдованій, так само зафалдований і зелений фартух з нашитими на ньому білими, червоними та білими стяжками… намисто дзвонить дукачами на білій пухкій шиї, міцна крайка тісно перетягає стан і від того кругла, заживна постать здається ще розкішнішою».

# data[].attributes.headline
Той, що греблі рве (Бірюков Микита)

# data[].attributes.subject
Той, що греблі рве (Бірюков Микита)

# data[].attributes.body
Це жвавий та енергійний водний хлопець з занадто бурхливою та непередбачуваною поведінкою.

«…молодий, дуже білявий, синьоокий, з буйними і разом плавкими рухами; одежа на йому міниться барвами, від каламутно-жовтої до ясно-блакитної, і поблискує гострими злотистими іскрами».

# data[].attributes.headline
Мавка(Козій Анастасія)

# data[].attributes.subject
Мавка(Козій Анастасія)

# data[].attributes.body
Мавка - це міфічна лісова німфа, яка символізує єднання з природою та чистоту душі. Вона зображена як "струнка дівчина з яскраво-золотистим волоссям і великими сумними очима"1. Її зовнішність відображає неземну красу та потойбічну природу, зачаровуючи тих, хто її зустрічає. Мавка часто асоціюється з лісом, вважається берегинею лісу, яка оберігає його красу і гармонію.