# data[].attributes.body
La caixa negra

He sortit a perfumar el meu cos
de qui m'espera. M'he afaitat bé:
la mandíbula és terreny de bes.
Sóc una diana
que corre cap al dard,
aigua de blau-rajola de piscina
cap al nedador que ha saltat del trampolí.

Si ara fos un avió i m'estavellés,
us encegaria, en obrir la meva caixa negra,
tanta llum.

(Manuel Forcano)

# data[].attributes.body
L’adolescent trist

L’he vist dèbil. Petit.

La criatura dolcíssima que jo

vaig conèixer.

No l’home ple de projecte, de vida,

que fou després.

Era dèbil, una criatura dèbil,

al servei dels gustos nefastos

dels altres,

els més ximples,

els que beuen més i baten palmes

al ritme que ell els marca.

L’he vist sol. Sense amics.

Només amb la música que odia.

La dels altres, els que beuen.

Sense els ulls de lluna nova.

Estava descolorit

com el seu trombonista perfilat

a la paret, encara sense colors.

Mut. Ple d’abandó. Blanc de mirades.

Tot sol amb la música que odia.

La moto a la porta. I ell,

de matinada amb la moto.

De la caixa de música rància en un racó,

a la moto.

Encara que ploga. Com aquesta nit

enravenada de neu a les muntanyes.

Foradant els freds de l’alba.

Li hem deixat amb ell

els nostres gots llefiscosos.

Després ens n’hem acomiadat.

I s’han quedat els gots a mig-beure.

Fent-li companyia.

Tenia les mans gelades.

Jo li hauria donat amor.

Diria que també estava trist.

(Escrivà i Vidal)

# data[].attributes.body
Viatge i concert

No sé girar el seient

i de cara al nord miro, mentre el tren

corre cap a migdia.

Molta estona ha durat la neu dels cims,

la nítida blancor de la infantesa

tan tendra i clara com

la veu de l’oboè.

Al cel s’alcen i fugen, violins pressentits,

branques altes i nues

amb nítids brots novells

però amb vells nius on tornen els ocells

la cadència, les ales

del record que va i ve.

No veig punt d’arribada però vaig

cap a una antiga música.

Un viatge més llarg és la nostra tardor

sovint mirant enrere neus i rostres,

mentre avancem potser massa de pressa

cap a una forma estranya de sonata

i a l’últim moviment
--un inaudible adagio. M. Àngels Anglada

# data[].attributes.body
El joc de l'oca

Em surt un número que m'obliga

A situar-me damunt una oca.

Torno a tirar.

Laberint. Pago cinc punts.

19. Posada. Pago tres punts i reposo dues jugades.

És de tots conegut l'èxit aconseguit pel joc de l'oca.

Arribo segon al número 63

(Joan Brossa)

# data[].attributes.body
Horaris nocturns

Estic dormint amb tu i sento passar els trens.

Em travessen el front els llums de finestrelles

estripant el vellut blau fosc d'aquesta nit.

L'estona de silenci em deixa un llum vermell,

la nota a un pentagrama de cables i de vies

obscures i lluents. Estic dormint amb tu

i els sento com s'allunyen amb el soroll més trist.

Potser m'he equivocat no pujant en un d'ells.

Potser l'últim encert és -abraçat a tu-

deixar que tots els trens se'n vagin en la nit

(Joan Margarit)

# data[].attributes.body
Piscina

No pas tots els matins,

ni que sigui diumenge,

podem obrir-nos a la vida,

saber tot d'una que no és tan sols

frustració, treball, sinó llis trampolí

des d'on, erecte, salta el cos i cau

en la piscina oblonga

d'on sembla que no pugui sortir mai.

En surt, però, somrient,

regalimant, lluminós,

i s'abandona a prendre el sol.

(Joan Vinyoli)

# data[].attributes.body
Per a una música de Chopin

Quan tu deies “amor”

els brolladors florien dins la tarda.

Quan tu deies “amor”

un ocell s'encenia a cada branca.

Tota la mar s'alçava de puntetes

si el teu nom estremia la distància.

Te'n recordes amor?, deies “amor”

i l'herba de la font s'enamorava.

¿Quina ona de silencis

ha escampat les petxines per la platja?

¿Quin oratge d'absència

commou aquesta angoixa primfilada?

Al lluny la teva mà -ja inútilment-

dibuixa un llarg adéu al pit de l’aire.
( Josep Maria Llompart)

# data[].attributes.body
Joc d'escacs

De vegades els himnes

són per a aquells que estan

sota la terra.

Aquí, nosaltres

vivim encara en el sinistre

destí dels homes.

I mirem com juguen

a escacs.

Avancen els peons

per molts que en caiguin. Salten

com el cavall i, ràpids,

obliqüen com l'alfil.

Sacrifiquen la dama i, ja quasi

perduts, enroquen.

Que el rei aguanta fort

—però segur

que amb tots els atributs, ceptre i corona,

acabarà caient.

(Joan Vinyoli)

# data[].attributes.body
La guerra de demà

Anirem

a la guerra

de demà

amb les armes

carregades

de moltes

intencions

i farem

unes quantes

víctimes

perquè ningú

no pugui

dir

que no

sabem fer

la nostra

feina

com qualsevol

fill

de mala

mare.

(Jaume Sisterna)

# data[].attributes.body
Gos

Vaig canviar l'udol i l'emboscada

per un tarannà dòcil, indolent;

vaig abdicar d'un cor de llop salvatge

per jeure al bol de la seguretat.

En recompensa, sé que em vau estimar.

Jo encara us lleparia

les mans, els peus, la cara,

el furor vertebral del vostre cos.

No vull que passeu pena en recordar-me,

però no us avergonyiu si de vegades

ploreu pels qui no hi són.

Quin gran luxe és ser feble quan s'ha nascut potent,

aprendre a renunciar, a rebaixar l'esperit,

a triomfar deixant que el domador somrigui!

La derrota sovint és la victòria.

Deixa't guanyar:

els llops ho passen magre.

(Eduard Sanahuja)

# data[].attributes.body
Dits

Lleugera, s'iniciava

la pluja d'una nit.

Lleugers, es confiaven

els teus dits entre els meus dits.

Un instant menut d’adéu.

Oh, només per dos dies.

Em somreies a través

del llagrimeig que plovia

damunt el teu abric de cuir.

Tremolor dels bruscos túnels

per on te'm perds: cor confús,

aquesta nit faig engrunes

amb la traça del record

que tinc als dits. Buits dos dies,

van prémer l'ombra del toc

dels teus dits, quan te'm perdies.

(Gabriel Ferrater)

# data[].attributes.body
Cançó de vesprada (M. villangómez)