# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.attachment_link.title
Perquè les begudes porten massa sucres.pdf

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'alimentació és clau per mantenir un bon estat de salut. D'una banda, seguir una dieta saludable ajuda a prevenir problemes de salut i, de l'altra, el tractament de determinades malalties requereix de pautes dietètiques específiques.

Alhora, alguns aliments, algun dels seus components o els additius poden provocar reaccions en algunes persones, com ara al·lèrgies o intolèràncies i cal, per tant, restringir-ne o eliminar-ne el consum.

Addicionalment, els aliments o l'aigua poden actuar com a vehicles d'agents nocius per a la salut presents en el medi, o de les seves toxines, que poden causar infeccions o intoxicacions en les persones que els consumeixen.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'alimentació és clau per mantenir un bon estat de salut. D'una banda, seguir una dieta saludable ajuda a prevenir problemes de salut i, de l'altra, el tractament de determinades malalties requereix de pautes dietètiques específiques. Alhora, alguns aliments, algun dels seus components o els additius poden provocar reaccions en algunes persones, com ara al·lèrgies o intolèràncies i cal, per tant, restringir-ne o eliminar-ne el consum.

# data[].attributes.body
Cada grup té assignat una columna, depenen de la pregunta que ha de treballar.
Haureu de crear un document de Google per recollir la informació inicial, i compartir-lo amb la resta del grup i la tutora:
6ea@esantpere.cat
6eb@esantpere.cat
La informació s'haurà d'endreçar  en els següents apartats:
Fer una introducció (explicació breu dels conceptes que treballes)
Detectar el problema i  trobar les causes
Buscar les possibles solucions

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mireu què ens expliquen els nostres al·lergòlegs! Què és l'al·lèrgia als aliments?
Diem que un nen té al·lèrgia a un aliment quan en menjar-lo, el cos reacciona amb uns símptomes nocius, però per a ser una veritable al·lèrgia s'han de complir certes condicions:

Tots els aliments que procedeixen de vegetals o animals estan formats per diferents components: Hidrats de carbó (sucres, fructosa, lactosa,..), lípids o greixos, i proteïnes. Quan parlem d'al·lèrgia, la reacció del cos ha de ser enfront de les proteïnes i mitjançant anticossos. Hi ha d'altres reaccions nocives diferents que no són al·lèrgies veritables. Totes elles, tant les veritables com les que no ho són, formen les reaccions adverses a aliments.
Què és una reacció adversa a un aliment?
És quan el cos en menjar-ne reacciona amb uns símptomes que es tornen nocius.

Quan mengem un aliment, el nostre aparell digestiu el digereix, és a dir, desintegra tots els seus components per tal que els puguem assimilar, perquè l'intestí els absorbeixi i puguin ser utilitzats per l'individu. Tots aquests processos es fan habitualment sense cap molèstia.

Quan es produeixen símptomes nocius per al cos es parla de reacció adversa en front als aliments. Poden ser de diferents tipus, i tot i que habitualment a tots se'ls anomena al·lèrgia, des del punt de vista del metge, és important clarificar si són autèntiques al·lergies o no. Això té molta importància tant per al tractament com per a establir un pronòstic.

Quan una reacció adversa no és de tipus al·lèrgic, es diu que es tracta d'una intolerància.
Quins són els aliments que poden produir al·lèrgia?
Qualsevol aliment. N'hi ha alguns que són més freqüents com l'ou, la llet de vaca, els fruits secs, peixos, mariscs, llegums, cereals i algunes fruites.
Quins nens i nenes es fan al·lèrgics als aliments?
Aquells que tenen predisposició genètica, diem que són atòpics, és a dir, que tenen més gran predisposició a patir un problema al·lèrgic.
A quina edat apareix l'al·lèrgia a aliments?
Pot aparèixer a qualsevol edat. La llet i l'ou són els causants sobretot en lactants i nens entre 1 i 2 anys. Els peixos, mariscs, fruites, llegums, fruits secs, solen aparèixer en nens més grans.
Per quin motiu es pot fer algú al·lèrgic a algun aliment?
Realment no se sap. Sí que se sap que per a presentar símptomes d' al·lèrgia a un aliment, ha d'existir més d'un contacte. La primera vegada que es pren un aliment no provoca símptomes d'al·lèrgia. A partir d'un primer contacte es pot anar desenvolupant l'al·lèrgia i després de dos, tres o més contactes, l'al·lèrgia desenvolupada pot causar símptomes.
Quins són els símptomes que pot produir l'al·lèrgia alimentària?
Els símptomes són molt variats i deguts a mecanismes de defensa del cos que es tornen nocius enfront de un mateix.

Així:

· Símptomes digestius: Vòmits, dolor abdominal, diarrea, sagnat en femta.

· Símptomes respiratoris: Asma, tos, laringitis, rinitis, conjuntivitis.

· Símptomes cutanis: Urticària, edema, inflamació, èczema.

· Reaccions d'anafilàxia: Amb símptomes que afecten diversos òrgans a la vegada.
Quan hem de sospitar una al·lèrgia alimentària?
Hem de sospitar i estudiar una al·lèrgia a aliments quan:

· Els símptomes apareguin poc temps després de prendre un aliment

· Els símptomes apareguin diverses vegades entre 1 i 2 hores després de la ingesta d'un aliment.

· Si no trobem un altre causa pels símptomes.

· Si els símptomes no responen bé a un tractament habitual.

Si us sembla, deixem el "com s'estudia" i "quin és el tractament habitual" per un proper dia, d'acord?

# data[].attributes.attachment_link.description
Mireu què ens expliquen els nostres al·lergòlegs! Què és l'al·lèrgia als aliments? Diem que un nen té al·lèrgia a un aliment quan en menjar-lo, el cos reacciona amb uns símptomes nocius, però per a ser una veritable al·lèrgia s'han de complir certes condicions: Tots els aliments que procedeixen de vegetals o animals estan formats per diferents components: Hidrats de carbó (sucres, fructosa, lactosa,..), lípids o greixos, i proteïnes.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Usamos cookies en nuestro sitio web para brindarle la experiencia más relevante recordando sus preferencias y visitas repetidas. Al hacer clic en "Aceptar todo", acepta el uso de TODAS las cookies. Sin embargo, puede visitar "Configuración de cookies" para proporcionar un consentimiento controlado.

# data[].attributes.attachment_link.title
Intolerància alimentària: Causes, símptomes i diagnòstic | Genosalut

# data[].attributes.attachment_link.description
Usamos cookies en nuestro sitio web para brindarle la experiencia más relevante recordando sus preferencias y visitas repetidas. Al hacer clic en "Aceptar todo", acepta el uso de TODAS las cookies. Sin embargo, puede visitar "Configuración de cookies" para proporcionar un consentimiento controlado.

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Qué son las proteínas? - Alimentación saludable para niños

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les vitamines són substàncies orgàniques, concretament són nutrients essencials per l'organisme que necessitem incorporar mitjançant els aliments, ja que el nostre cós no les crea de manera natural en quantitats suficients. Les vitamines tenen funcions regenadores, participant en reaccions químiques essencials per mantenir les funcions vitals.

Hi ha 13 vitamines en total i es troben en aliments de diferent naturalesa.

Classificació de les vitamines
La més habitual fa referència a si les vitamines es troben en la part aquosa dels aliments i les que estan contingudes a la part greixosa. Hi ha les vitamines hidrosolubles -vitamines del grup B i C, per exemple- i les vitamines liposolubles -la vitamina A, D, E i la K entre altres-.

Funcions
Cada vitamina té una funció específica i variada que milloren el correcte funcionament de l'organisme:

Vitamina A (retinol)
És essencial per a la visió, creixement, el bon funcionament del sistema immunitari i per mantenir la pell i les mucoses sanes, afavoreix la cura del sistema reproductor i és un potent antioxidant.
Aliments on trobar-la: com retinol (vitamina A ja pre-formada) es troben a aliments d'origen animal -fetge, llet sencera i mantega sobretot-. Com carotè (són convertits en retinol en l'organisme) es troben en vegetals com els vegetals de color vermell, groc o verd com la pastanaga, espinacs, col, tomàquets, carbassa, meló, etc.

Salut i bons aliments!

# data[].attributes.attachment_link.title
Què són les vitamines? Què ens aporta cada vitamina? - Grup Llobet

# data[].attributes.attachment_link.description
Les vitamines són substàncies orgàniques, concretament són nutrients essencials per l'organisme que necessitem incorporar mitjançant els aliments, ja que el nostre cós no les crea de manera natural en quantitats suficients. Les vitamines tenen funcions regenadores, participant en reaccions químiques essencials per mantenir les funcions vitals.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les vitamines sn principis alimentaris que es troben en els vegetals i en algunes parts dels animals.

La quantitat de vitamines que necessitem s menor que la daltres nutrients, per la manca causa grans malalties. Hi ha moltes classes de vitamines, que es nombren amb les lletres de labecedari. Nhi ha moltes, aqu nhi ha unes quantes:

La vitamina A ajuda a mantenir la bona salud general i s molt necessaria per la vista. Hi ha vitamina A en els vegetals, en la llet, en els ous, etc.
La manca de vitamina A provoca malalties a la vista.

La vitamina B ajuda a la bona digesti dels aliments. Abunda en la carn, en els cereals i en la llet.
La falta daquesta vitamina provoca una malaltia que es diu beriberi, que causa tremolors i rigidesa de les articulacions.

La vitamina C s necessria per formar les dents, la pell i els ossos. Tamb la necessitem per combatre malalties com grips. Abunda en les fruites i hortalisses: les taronges, els pltans i les maduixes contenen molta vitamina C.
La manca causa la caiguda de les dents i tamb inflamacions i ferides a la boca.

La vitamina D s molt important pel creixement. Els aliments que la contenen sn greixos, ous, margarina, etc...

La vitamina B1 s important pel funcionament del sistema nervis. Els aliments que contenen aquesta vitamina sn el pa, la llet, les verdures i la fruita.

La vitamina B2 s necessria per la regeneraci de la pell i d'altres teixits. Contenen vitamina B2 aliments com la llet, la carn, els ous, els cereals, etc...

# data[].attributes.attachment_link.description
Les vitamines sn principis alimentaris que es troben en els vegetals i en algunes parts dels animals. La quantitat de vitamines que necessitem s menor que la daltres nutrients, per la manca causa grans malalties. Hi ha moltes classes de vitamines, que es nombren amb les lletres de labecedari.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Els greixos sn nutrients que tamb anomenem lpids o grases.

L' oli, la mantega, els embotits i la xocolata sn alguns exemples de greixos.

Igual que els hidrats de carboni, els greixos ens aporten una gran quantitat d'energia. Tamb els utilitzem com a combustibles cellulars.

s necessari menjar greixos per no s'ha d'abusar d'aquests aliments, perqu s'acumulen al cos en forma de grassa i sn molt difcils d'eliminar, aix si, ni tots els greixos sn iguals ni la seva presncia en la nostra dieta ha de ser la mateixa.

La dieta dels pasos desenvolupats cont un excs de greixos, i s perills perqu podem tenir algunes malalties com per exemple el colesterol.

La pastisseria industrial ens dona una temptaci per a petits i grans, per el seu consum habitual es troba molt lluny de ser un hbit saludable.
La composici nutritiva d'aquests aliments, molt calrics i amb greix abundant aconsella limitar-ne la presncia en la dieta a un dia a la setmana, tant per petits com per grans.

El 30% de les calories totals de la dieta han de provenir del greix, encara que pot augmentar un 35% si es fa a costa de consumir ms greixos monoinsaturats (presents en l'oli d'oliva, l'alvocater i les olives).
Respecte a la qualitat del greix, el repartiment recomanable s el segent:

- Saturats: menys del 10% de les calories de la dieta.
- Monoinsaturats: un 15-20% de les calories.
- Poliinsaturats: menys del 7% de les calories.

Si es t colesterol, les dades sn diferents.

# data[].attributes.attachment_link.description
Els greixos sn nutrients que tamb anomenem lpids o grases. L' oli, la mantega, els embotits i la xocolata sn alguns exemples de greixos. Igual que els hidrats de carboni, els greixos ens aporten una gran quantitat d'energia. Tamb els utilitzem com a combustibles cellulars.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aliments d'origen mineral

A ms dels hidrats de carboni, de les protenes, dels greixos i les vitamines, per a que la nostra alimentaci sigui completa tamb necessitem menjar certs minerals.

De minerals n'hem d'ingerir molt pocs, per si no se'n consumeix, es provoca la mort.

Per exemple, el calci i fsfor ajuden a que les nostres dents siguin sanes i fortes.

Els hossos necessiten una gran quantitat de minerals, i per aix, em de prendre calci, que els dona fora i resistncia.

El ferro passa a la sang i grcies a ell, la sang pot transportar l'oxigen a totes les parts del cos.

La manca de calci i fsfor causa raquitisme i la prdua de les dents. La manca total de ferro causaria la mort en poc temps.

La fibra

Molts aliments vegetals tenen fibra. Els aliments dorigen animal no en porten.

La fibra s una substncia que el cos no assimila, per s necessria perqu ajuda a expulsar les restes dels aliments.

Si vols evitar el restrenyiment has de prendre fibra.

Alguns aliments que porten fibra sn el pa, l' arrs, els espinacs, l' enciam, els cigrons i la fruita.

# data[].attributes.attachment_link.description
Aliments d'origen mineral A ms dels hidrats de carboni, de les protenes, dels greixos i les vitamines, per a que la nostra alimentaci sigui completa tamb necessitem menjar certs minerals. De minerals n'hem d'ingerir molt pocs, per si no se'n consumeix, es provoca la mort.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La lactosa és el principal sucre present de forma natural a la llet i als productes làctics com, entre d'altres, el formatge, el iogurt i la mantega. Està present a la llet produïda per vaques, ovelles, cabres i altres mamífers, i també la llet materna humana.

A més, com a subproducte de la producció de làctics, la lactosa s'utilitza per donar volum i aroma en diferents processos i es pot trobar en una varietat de productes processats, així com a component de diversos medicaments ¹. Es per això que és important llegir les etiquetes i cercar ingredients que ens indiquin presència o traces d'aquests productes como ara: sèrum de llet, caseïna, subproductes de la llet, quallada, mantega, sòlids de llet i llet en pols.

Però com es digereix la lactosa?

En condicions normals, el teu cos produeix l'enzim lactasa a l'intestí prim i descompon la lactosa en els seus components més simples (glucosa i galactosa) que s'absorbeixen fàcilment a la sang i s'utilitzen com a font d'energia ².

Els nadons han de ser capaços de digerir la llet materna i es per això que els humans neixen de manera natural amb la capacitat de produir grans quantitats de lactasa. Ara bé, la producció de lactasa generalment disminueix amb l'edat; aquesta situació totalment natural pot portar a l'aparició d'una intolerància a la lactosa ³.

Els símptomes més comuns són: problemes digestius com dolor i distensió abdominal, flatulència, nàusees amb o sense vòmits, i diarrea.

Igualment, les persones amb intolerància a la lactosa poden continuar consumint làctics i menjar petites quantitats de lactosa, depenent de la seva sensibilitat i la quantitat d'activitat residual de la lactasa restant que hi hagi al cos ⁴.

Existeixen altres alternatives, com ara la llet sense lactosa que difereix de la llet convencional pel seu contingut en lactosa i un sabor lleugerament més dolç, però proporciona la mateixa quantitat de proteïnes, greix, vitamines i minerals.

Altrament, no s'ha de confondre amb l'al·lèrgia a la llet, que és una condició totalment diferent relacionada a les proteïnes de la llet, que comença a la infància i és poc comuna ⁵.

Ara bé, tenir dificultats per digerir la lactosa és totalment normal i és fàcil de manejar, sobre tot a través d'un estil de vida saludable com la Dieta Mediterrània que proporciona una immensa flexibilitat a nivell d'alimentació.
Fonts:

1. Portnoy M, Barbano DM. Lactose: Use, measurement, and expression of results. J Dairy Sci. 2021 Jul;104(7):8314-8325.

2. Forsgård RA. Lactose digestion in humans: intestinal lactase appears to be constitutive whereas the colonic microbiome is adaptable. The American Journal of Clinical Nutrition. 2019;110(2):273-279.

3. Szilagyi A, Ishayek N. Lactose Intolerance, Dairy Avoidance, and Treatment Options. Nutrients. 2018 Dic 15;10(12):1994.

4. Fassio F, Facioni MS, Guagnini F. Lactose Maldigestion, Malabsorption, and Intolerance: A Comprehensive Review with a Focus on Current Management and Future Perspectives. Nutrients. 2018 Nov 1;10(11):1599.

5. D'Auria E, Salvatore S, Pozzi E, Mantegazza C, Sartori MUA, Pensabene L, Baldassarre ME, Agosti M, Vandenplas I, Zuccotti G. Cow's Milk Allergy: Immunomodulation by Dietary Intervention. Nutrients. 2019 Jun 21;11(6):1399.

# data[].attributes.attachment_link.title
Intolerància a la lactosa - Blog Llet Nostra

# data[].attributes.attachment_link.description
La lactosa és el principal sucre present de forma natural a la llet i als productes làctics com, entre d'altres, el formatge, el iogurt i la mantega. Està present a la llet produïda per vaques, ovelles, cabres i altres mamífers, i també la llet materna humana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Més enllà de saber quina diferència hi ha entre els greixos saturats, insaturats, omegues 3-6-9, etc., sabem realment per què n'hem de prendre, de quin tipus, i en quina quantitat exacta, i què passa si no ho fem? Com podem saber quin percentatge de greix tenim? Per què les dones emmagatzemen el greix en certes zones? Com es pot cremar greix més fàcilment?

Les 10 claus per entendre-ho tot sobre els greixos

Fem un repàs del més important quan parlem de greixos; segur que descobriu alguna cosa!

1. Per què hem de prendre greixos?

Fer una dieta sense greixos? Compte! Descobreix quines funcions tenen en el nostre cos i perquè són imprescindibles.

El greix sacia la gana i l'ansietat.

Ajuden a equilibrar la calor corporal; per això les persones primes solen tenir sempre més fred.

Són una font d'energia.

Ajuden a absorbir vitamines liposolubles (tant alimentàries com en complement).

Participen en la coagulació sanguínia i la pressió arterial.

Són part de les membranes cel·lulars i de les hormones; per tant, els necessitem per al manteniment estructural i el funcionament de tot el cos.

2. Llista d'aliments rics en greixos saludables

Descobreix quins són i la quantitat màxima que n'hauríem de prendre al dia.

Oli

Oli d'oliva. Cal o no cal controlar la quantitat d'oli? Mentre no fem sopes d'oli, podem posar una cullerada d'oli a cada plat; però estaria bé que al llarg del dia no només prenguem oli d'oliva, sinó també altres, com el de lli, per exemple, que conté molt d'omega-3, i el de coco, un greix saturat molt especial.li d'oliva

Oli de lli cru (no per cuinar)

Fruita seca: un grapadet al dia.

1-2 cullerades al dia (les de lli i les de chía són les que tenen més proporció d'omega-3; les de gira-sol són les que contenen més omega-6).

Alvocat: 1 al dia.

Carns blanques com el conill: entre 1 i 2 cops a la setmana.

Peix blau: 2-3 cops a la setmana.

3. Fonts de greixos no saludables que hem de controlar

Carn vermella

Lactis

Olis fregits

Mantegues i margarines

Salses de pot

Galetes

Barretes energètiques

Brioixeria i pastisseria (oli de palma, mantega de cacau)

4. Quin percentatge de greixos hem de prendre al llarg del dia?

El 25-30% del còmput total. Depenent del pes, sexe i necessitat calòrica, aquest percentatge tindrà un marge que anirà dels 60g als 100 g de greix.
L'equivalència és: 1 ració = 10 g de greix.

Per tant, si peseu més de 50 quilos, i necessiteu aproximadament 2.000 kcal, us caldran entre 4 i 6 racions de greix.

Si peseu més de 70 quilos, i necessiteu aproximadament 3.000 kcal, us caldran potser fins a 10 racions de greix.

Això vol dir que dins del que són les racions que he explicat abans juntament amb cada aliment ric en greix, cada persona ha de prendre un nombre de racions determinat i variar el màxim per obtenir els diferents tipus de greix saludable i omegues.

5. No tot el greix que ingerim s'emmagatzema

Una part es crema per obtenir energia i calor, i una altra passa a formar part de la nostra estructura.

6. Puc tenir problemes si no tinc suficient greix corporal?

El més recomanat és tenir un magatzem de greix que oscil·li entre el 10 i el 35% del pes total.

La falta de greix en dones produeix desajustos hormonals, irregularitats, infertilitat i falta de regla.

La manca de greix també pot provocar: pell seca, ungles dèbils i problemes de descamació o caiguda dels cabells.

"Si la meva caca flota, vol dir que no digereixo els greixos i que n'emmagatzemaré menys?"

És una bona teoria. Si el fetge no secreta prou bilis, no podrem acabar de digerir tot el greix que conté l'aliment que hem pres; per tant, una bona part l'evacuarem, i no la podrem fer servir com a magatzem ni com a estructura.

L'excés de greix, per altra banda, genera acne, obesitat, problemes circulatoris i cardíacs (retenció de líquids, hipercolesterolèmia, arterioesclerosi, esteatosi, gota, infart, ictus), fetge gras, diabetis, mal d'ossos, entre d'altres.

7. Ser prim no vol dir tenir poc greix?

Hi ha molta gent que mai ha vigilat amb el menjar perquè és de constitució prima; a partir dels trenta-cinc anys, però, comencen a aparèixer els problemes. No tot l'excés de greix es veu a simple vista; hem de tenir en compte com està distribuït, ja que el greix visceral és el més perillós, el que no es veu per fora; i és el que costa més de treure.

8. Distribució del greix emmagatzemat

Les dones tenim, genèticament, més greix distribuït als malucs com a protecció i magatzem per al part. Quan s'acaba l'edat fèrtil, el greix comença a pujar cap a la panxa i no es queda tant al cul i a les cames. Per això moltes dones a partir dels 40-50 s'espanten davant a uns "flotadors" que no han tingut mai.

9. Com podem saber el greix que tenim i on en tenim més?

Amb una antropometria (les mesures amb plicòmetre que efectuen certs dietistes)

Mesurant i calculant:

Greix corporal = circumferència de maluc / (alçada x arrel quadrada d'alçada) - 18. En dones hauria d'estar entre 14 i 25; i en homes entre 9 i 19.

Amb les bàscules de bioimpedància que estan tan de moda.

Funcionen realment aquestes bàscules que mesuren el greix, la hidratació i el múscul?

Se suposa que funcionen gràcies a les propietats elèctriques del cos; és a dir, com que el cos està format sobretot per aigua, i l'aigua és conductora del corrent elèctric, la bàscula fa passar un mínim corrent d'un peu o mà a l'altra i, quan torna, recull quina proporció d'aigua té el cos; així pot saber la proporció que queda al greix.

Alerta, però, perquè hi ha bàscules que no ho fan així; sinó que simplement fan un algoritme basant-se en pes, alçada, edat, constitució i tipus d'exercici que practiquem per calcular les proporcions.

10. Com cremem el greix?

El greix és també una font d'energia, però només quan ja ha acabat tota la seva glucosa. Només el 3-4% de la despesa calòrica, és a dir, de l'energia produïda, es fa gràcies al greix. Per tant, perdre pes (i greix) només fent exercici costa molt.

Fent exercici cardiovascular, és a dir, que faci suar, que faci augmentar la resistència, però sobretot de llarga duració, per assegurar-nos que hem acabat la reserva de glucogen i que començarem a cremar greixos: caminar de pressa més de dues hores, córrer més de 25 minuts, anar amb bici 1 hora, ballar més d'1 hora, fer natació més de mitja hora, etc.

Fent exercici de força de manera regular, però no perquè ens creixi el múscul sinó perquè en tonificar, en posar forts els músculs, necessitem més energia per fer el que s'anomena "la tensió del múscul", és a dir, la força. A més, mantenir el múscul també ens demana més energia, per tant, cremem més.

Quins exercicis podem fer? Pilates amb màquines, Body Pump, tonificació amb pesos, màquines de gimnàs indicades per un especialista (sempre amb supervisió).

* Després de fer l'exercici de força seguim cremant greix: el múscul treballa en aeròbic i la seva recuperació sol·licita energia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Més enllà de saber quina diferència hi ha entre els greixos saturats, insaturats, omegues 3-6-9, etc., sabem realment per què n'hem de prendre, de quin tipus, i en quina quantitat exacta, i què passa si no ho fem? Com podem saber quin percentatge de greix tenim?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
¿Por qué elegir una alimentación vegana?

Cada vez es más evidente que el consumo de animales es la principal causa de muchos de los problemas mundiales. Puesto que la alimentación vegetal supone una solución concreta para resolver estas cuestiones, el estilo de vida y una alimentación sin productos de origen animal están tomando impulso rápidamente. Una dieta vegetal salva a los animales de una vida de sufrimiento, reduce la huella ecológica a nivel individual y contribuye a un mundo más justo. Al mismo tiempo, llevar una alimentación a base de vegetales también puede contribuir a una dieta más variada y saludable.

La alimentación vegetariana y vegana tiene una larga tradición

A lo largo de la historia, el vegetarianismo siempre ha tenido una función, ya sea por razones religiosas, políticas o sociales. El concepto de vegetarianismo y veganismo se remonta al menos 6000 años atrás con los primeros registros de las culturas hindúes, pero, incluso en Europa, hace 2500 años, algunas escuelas griegas de filosofía ya rechazaron el consumo de carne, huevos y leche por razones éticas al tiempo que afirmaban que una alimentación exclusivamente vegetal es más saludable. Sin embargo, el término vegano no apareció hasta 1944 y se basa en el principio y el final de la palabra vegetariano (veg-etari-ano), lo cual refleja la idea de que el veganismo empieza a partir del vegetarianismo y lo lleva a una conclusión lógica.

Qué comer si sigues una alimentación vegana

Una dieta sin productos de origen animal es extremadamente versátil. La transición hacia una alimentación más vegetal abre un mundo de nuevas y emocionantes posibilidades culinarias. Los productos de origen animal se pueden sustituir fácilmente.

Las frutas y verduras como los tomates, la col, la calabaza, el ajo, las olivas, el brócoli, las manzanas, las nectarinas, los frutos del bosque, los plátanos, los melones y las naranjas son alimentos que constituyen una fuente importante de vitaminas, minerales, fitonutrientes y fibra.

Las legumbres como las lentejas, los guisantes, las alubias, la soja y los altramuces son una fuente importante de proteína.

Los granos integrales y cereales como la avena, el centeno, la espelta, el trigo, la cebada, el mijo y el arroz, junto con pseudocereales como la quinua, el amaranto y el trigo sarraceno, aportan carbohidratos complejos, fibra y fitoquímicos.

Los frutos secos y semillas como las semillas de lino, las nueces y las semillas de cáñamo aportan grasas saludables y nutrientes con alto valor nutricional.

Las alternativas veganas a la carne como el tofu, las hamburguesas veganas, el escalope y las salchichas se pueden encontrar en multitud de versiones hechas, por ejemplo, con soja, seitán y altramuz. También existen alternativas veganas para la leche, el yogur y el queso. Estas se elaboran normalmente con soja, frutos secos y cereales.

El plato vegano ofrece una guía sencilla sobre cómo elegir alimentos saludables. La composición del plato coincide con el conocimiento científico actual sobre los efectos de los alimentos y bebidas que tomamos en nuestra salud.

Qué evitar en una dieta vegana

Los veganos evitan el consume de carne animal, derivados de productos animales y alimentos que contienen ingredientes de origen animal. Esto incluye lo siguiente:

Carne roja y de ave procedente de animales como la vaca, el cerdo, el caballo, el pollo y el pavo.

Pescado y otros animales marinos como todas las especies de peces, calamares, mejillones, cangrejos y langostas.

Lácteos como la leche, el queso, el yogur y la mantequilla.

Huevos como los huevos de gallina y el caviar.

Miel y otros productos de las abejas.

Ingredientes de origen animal como la gelatina, la lactosa, el suero de leche, la goma laca, el carmín y los ácidos grasos omega 3 derivados del pescado.

Una dieta equilibrada vegana es una dieta sana

El consumo elevado de productos animales es una de las principales causas de las enfermedades más comunes relacionadas con el estilo de vida como la obesidad, la diabetes y las enfermedades cardiovasculares. Una alimentación vegetal variada y equilibrada puede ayudar a reducir el riesgo de desarrollar estas enfermedades. En un informe sobre estas cuestiones, la Academia de Nutrición y Dietética afirma que una alimentación vegana bien planificada (así como vegetariana) es apropiada en cualquier etapa de la vida, ya sea durante el embarazo, la infancia, la niñez y la adolescencia.

Además, una alimentación vegetal reduce el riesgo de sufrir intoxicaciones alimentarias producidas por la salmonela y otras bacterias y la exposición a toxinas medioambientales.

Ingredientes importantes en una alimentación vegana

Independientemente del estilo de alimentación, ya sea vegetariano, vegano o no, una buena planificación es esencial para evitar las deficiencias nutricionales. Una alimentación vegana óptima se garantiza al llevar una dieta equilibrada y variada sin perder de vista los nutrientes fundamentales. Asimismo, los nutricionistas recomiendan hacerse un análisis de sangre cada uno o dos años.

Vitamina B₁₂

Aquellos que llevan una alimentación vegana deben garantizar el aporte suficiente de vitamina B 12 a través de suplementos alimenticios y/o usando pasta de dientes con vitamina B12.

Calcio

Para suplir las necesidades de calcio, se deben consumir de manera consciente vegetales ricos en calcio (como las verduras de hoja verde oscuro, las verduras de hoja, la soja, el tempeh, el tahini, la avena, las frutas cítricas, los frutos secos, las semillas y las pasas), aguas minerales con calcio y productos enriquecidos como la leche vegetal.

Yodo

Según la Organización Mundial de la Salud (OMS), un tercio de la población mundial aproximadamente se ve afectado por un consumo insuficiente de yodo. En Europa, la mitad de la población se ve ya perjudicada. El cuerpo puede recibir la cantidad suficiente de yodo mediante el consumo de algas o suplementos a base de algas como la espirulina o incorporando sal yodada en nuestra dieta. No obstante, una cantidad excesiva de yodo puede causar problemas de salud. ProVeg proporciona más información sobre el tema en este artículo sobre cómo prevenir esta carencia con alimentos que contienen yodo.

Nunca ha sido tan fácil preparar deliciosos platos vegetales

Aquellos que prefieren experimentar en su cocina en lugar de comprar comidas preparadas sin ingredientes de origen animal cada vez encuentran mejores recetas en los libros de cocina y en los blogs. Ya sea para los amantes de la cocina , los fans de la comida rápida o los chefs a los que les gusta experimentar, la colorida variedad de la cocina a base de vegetales tiene algo para todo el mundo, y, aunque las personas tengan miedo a menudo por tener que renunciar a sus comidas favoritas, muchos platos tradicionales pueden ser veganos fácilmente con pocos cambios. Tal y como apuntan numerosos libros de cocina vegana, una alimentación 100 % vegetal promete puro placer y satisfacción para las papilas gustativas.

Las alternativas vegetales son cada vez más populares

Cada vez más consumidores se cuestionan el consumo de productos de origen animal. Esto también se ve reflejado en la creciente demanda de las alternativas vegetales. La leche vegetal, por ejemplo, se ha consumido en diferentes culturas durante siglos, pero su popularidad se ha disparado en la última década. Además, las alternativas no crueles como las salchichas o las hamburguesas vegetales mejoran constantemente y es casi imposible distinguirlas de las originales. Descubre aquí las mejores alternativas a la carne, los huevos y la leche.

ProVeg apoya la oferta de deliciosas alternativas 100 % vegetales

ProVeg está especialmente comprometida en lo que se refiere al sabor. A nivel individual, siempre mostramos a la gente nuevas formas de disfrutar de la comida vegetal, hacemos hincapié en las alternativas saludables y no crueles y la apoyamos en la implementación. Además de crear conciencia, invertimos muchos recursos para hacer que el entorno sea más fácil.

A nivel institucional, ProVeg promueve de manera activa el desarrollo de apetitosos alimentos vegetales apoyando y dando consejo a empresas innovadoras que pretenden enriquecer el mercado vegano con sus productos. Trabajamos con cáterin, cocineros, empresas y productores para mejorar la disponibilidad y la calidad de las alternativas vegetales.

Ser vegano no es solo una cuestión de alimentación

Para muchos, el veganismo no solo es cuestión de alimentación, sino que se aplica a todos los aspectos de la vida. Un estilo de vida vegano incluye, por ejemplo, evitar la ropa que contenga productos de origen animal como el cuero, la lana o la piel, y cosméticos con productos de procedencia animal como miel o lanolina o que hayan sido probados en animales. Afortunadamente, la variedad de ropa vegana y cosméticos sin productos animales también está creciendo y cada vez hay mayor disponibilidad. Los veganos también procuran evitar cualquier forma de explotación o crueldad animal para divertirse como las visitas a los zoos o los circos.

ProVeg ayuda a las personas a hacer suyo este agradable y sostenible estilo de vida

Para vivir una vida 100 % vegetal, uno no tiene que cambiar de la noche a la mañana, solo empezar. Los cambios graduales en la alimentación deben ser lo más sencillos posible, por lo que ProVeg ofrece gran cantidad de información sobre las ventajas de cocinar de manera vegetal y consejos para cambiar la alimentación y el estilo de vida. Prueba algunas recetas sencillas y descubre por qué cada vez más personas en todo el mundo quieren llevar una vida basada en productos de origen vegetal. Únete al movimiento mundial plant-based y benefíciate de las numerosas ventajas de una dieta saludable, compasiva y respetuosa con el clima.

# data[].attributes.attachment_link.title
Alimentación vegana: qué comen los veganos

# data[].attributes.attachment_link.description
Cada vez es más evidente que el consumo de animales es la principal causa de muchos de los problemas mundiales. Puesto que la alimentación vegetal supone una solución concreta para resolver estas cuestiones, el estilo de vida y una alimentación sin productos de origen animal están tomando impulso rápidamente.

# data[].attributes.attachment_link.description
Conoce el efecto que tiene el azúcar en tu cuerpo y porqué el azúcar natural te conviene más.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les vitamines són uns nutrients essencials per tal que l'organisme funcioni correctament. A diferència d'altres nutrients, però, el cos no pot fabricar-les i, per tant, les hem d'incorporar diàriament a través de la dieta. Bàsicament s'encarreguen de participar en el control del metabolisme dels greixos, les proteïnes i els hidrats de carboni. D'aquesta manera, les vitamines ens ajuden a convertir els aliments de la dieta en energia.

La necessitat de vitamines com la tiamina, la riboflavina o la vitamina B ₆ s'incrementa quan fem un sobreesforç físic, ja que totes estan implicades en els processos de producció d'energia. Per això hi solem recórrer quan estem cansats, esgotats o amb poques forces. Aquí és on recau la importància de les fruites i les verdures; aquests aliments contenen vitamines i minerals, que compleixen tota una sèrie de funcions bàsiques en l'organisme.

La vitamina A manté la salut dels epitelis i la immunitat contra les infeccions; el potassi afavoreix el funcionament correcte del sistema nerviós i els músculs, i les vitamines del grup B són necessàries per transformar els aliments en energia.

L' àcid fòlic -una de les vitamines del grup B més freqüent en els aliments- ajuda a prevenir abans i durant l'embaràs certes anomalies congènites, incloent l'espina bífida.

Altres micronutrients presents en la fruita i les verdures, com la vitamina C i la vitamina E tenen moltes propietats antioxidants que protegeixen les cèl·lules dels radicals lliures.

La vitamina C, en particular, incrementa l'absorció de calci, mineral essencial per a la salut òssia i dental, així com la del ferro d'altres aliments. La falta de ferro pot causar anèmia, un dels trastorns més greus associats a deficiències d'aquest mineral en l'alimentació.

La fibra que contenen les fruites i les verdures és un altre punt clau i la raó principal per la qual se n'ha d'incrementar el consum en la dieta, ja que aporta moltíssims beneficis per a la salut. La fibra insoluble actua fonamentalment sobre el trànsit intestinal, mentre que la soluble equilibra el nivell de colesterol, combat les pujades de glucosa en sang i ajuda a regular el trànsit intestinal.

El missatge és, per tant, que hem de començar per una bona alimentació que proporcioni un nivell adequat d 'hidrats de carboni, proteïnes i vitamines. En els casos en què això no sigui suficient, podem recórrer a l'opció de prendre un multivitamínic d'origen natural, que s'absorbeixi ràpidament. Tot això ens permetrà mantenir un nivell d'energia immillorable i unes defenses a ple rendiment.

Les vitamines són substàncies químiques que l'organisme no pot sintetitzar, es troben en petites quantitats en els aliments, i són indispensables per a la vida, la salut, i per portar a terme l'activitat física i quotidiana.

Les vitamines funcionen com a reguladores metabòliques perquè intervenen en els processos de producció d'energia, i per això influeixen en un gran nombre de processos fisiològics implicats en el rendiment físic i esportiu.

El paper en els processos de generació d'energia de les vitamines del grup B o el d'antioxidant de vitamines com la C o la E són especialment interessants per a l'atleta, ja que tant els nivells energètics com els d'antioxidants són clau per assegurar un bon rendiment esportiu. Per aquest motiu, avui en dia es reconeix que, en el cas dels esportistes, hi ha una demanda vitamínica més alta per l'increment en l'esforç físic.

# data[].attributes.attachment_link.title
Les vitamines: un pilar fonamental en l'alimentació

# data[].attributes.attachment_link.description
La nutrició és un dels pilars més importants per mantenir una vida saludable. Entre tots els nutrients que s'han d'incorporar per mitjà de l'alimentació -i ocupant un lloc privilegiat-, hi trobem les vitamines i els minerals. Les vitamines són uns nutrients essencials per tal que l'organisme funcioni correctament. A diferència...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'alimentació és clau per mantenir un bon estat de salut. D'una banda, seguir una dieta saludable ajuda a prevenir problemes de salut i, de l'altra, el tractament de determinades malalties requereix de pautes dietètiques específiques.

Alhora, alguns aliments, algun dels seus components o els additius poden provocar reaccions en algunes persones, com ara al·lèrgies o intolèràncies i cal, per tant, restringir-ne o eliminar-ne el consum.

Addicionalment, els aliments o l'aigua poden actuar com a vehicles d'agents nocius per a la salut presents en el medi, o de les seves toxines, que poden causar infeccions o intoxicacions en les persones que els consumeixen.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'alimentació és clau per mantenir un bon estat de salut. D'una banda, seguir una dieta saludable ajuda a prevenir problemes de salut i, de l'altra, el tractament de determinades malalties requereix de pautes dietètiques específiques. Alhora, alguns aliments, algun dels seus components o els additius poden provocar reaccions en algunes persones, com ara al·lèrgies o intolèràncies i cal, per tant, restringir-ne o eliminar-ne el consum.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Usamos cookies en nuestro sitio web para brindarle la experiencia más relevante recordando sus preferencias y visitas repetidas. Al hacer clic en "Aceptar todo", acepta el uso de TODAS las cookies. Sin embargo, puede visitar "Configuración de cookies" para proporcionar un consentimiento controlado.

# data[].attributes.attachment_link.title
Intolerància alimentària: Causes, símptomes i diagnòstic | Genosalut

# data[].attributes.attachment_link.description
Usamos cookies en nuestro sitio web para brindarle la experiencia más relevante recordando sus preferencias y visitas repetidas. Al hacer clic en "Aceptar todo", acepta el uso de TODAS las cookies. Sin embargo, puede visitar "Configuración de cookies" para proporcionar un consentimiento controlado.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
AEPNAA, Asociación Española de Personas con Alergia a Alimentos y Látex

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
¿Cómo se produce?

La inmunoglobulina E (IgE)

Los mecanismos de la alergia alimentaria son variados (por anticuerpos o por células, o una combinación de ambos), siendo el más conocido y estudiado el que se produce cuando la persona con alergia crea en exceso defensas (anticuerpos) contra esa sustancia alérgeno: la inmunoglobulina E (IgE).

La alergia a alimentos mediada por anticuerpos IgE: Es la que puede provocar las reacciones inmediatas más graves anafilaxia generalmente en menos de 1 o 2 horas, capaces de poner en riesgo la vida, incluso con cantidades mínimas del alimento.

La alergia a alimentos no mediada por IgE: La cantidad de alimento que provoca los síntomas suele ser mayor, y éstos tardan más en aparecer (desde dos horas tras la ingestión, y hasta días después) y pueden ser crónicos, llegando a verse afectado el estado nutricional. El diagnóstico suele ser más complicado por la dificultad de establecer la relación entre la ingesta del alimento causante y la reacción. A ello se suma que no existen a día de hoy métodos diagnósticos analíticos validados científicamente para este tipo de alergias alimentarias.

Clasificación actual de las reacciones adversas a alimentos y de la alergia a alimentos

Esta clasificación ayuda a evitar confusiones derivadas del uso que se venía haciendo del término INTOLERANCIA dejándolo ahora sólo para las reacciones no tóxicas de mecanismo no inmunológico, y llamando ALERGIA a toda reacción en la que participe el sistema inmunológico, sea mediante anticuerpos IgE o mediante otros mecanismos diferentes.

CLASIFICACIÓN DE LAS REACCIONES ADVERSAS A ALIMENTOS.

Fuente: SEICAP

REACCIONES TÓXICAS:
Ocurrirán siempre en todos los individuos expuestos cuando la dosis sea suficientemente elevada. Los compuestos tóxicos pueden ser externos, ocasionándose durante el procesamiento de los alimentos o por contaminantes (microbios, venenos, pesticidas...), y causando toxoinfecciones alimentarias como gastroenteritis, salmonelosis, etc.; o pueden ser tóxicos internos naturales en el alimento (setas venenosas). Estas reacciones tóxicas pueden, en ocasiones, manifestarse de forma similar a las reacciones alérgicas.
REACCIONES NO TÓXICAS:
Dependen de la susceptibilidad individual a un cierto alimento, y sólo ocurren en una proporción pequeña de personas. Dentro de estas reacciones no tóxicas encontramos:

a) Las que no son producidas por mecanismo inmunológico o INTOLERANCIAS.

La intolerancia a alimentos es una reacción adversa alimentaria en la que no se puede demostrar ninguna reacción de hipersensibilidad del sistema inmunológico. Las intolerancias más conocidas son la intolerancia a la lactosa y a la fructosa.
Puede incluir respuestas de distinto tipo:

a.1.Enzimáticas. Son intolerancias a azúcares, causadas por un déficit enzimático. Ejemplos de estas reacciones son:

La intolerancia a la lactosa, el azúcar de la leche, es una entidad muy frecuente y se produce por un déficit del enzima lactasa. Cuando la actividad de esta enzima es muy baja no se puede digerir la lactosa por lo que pasa al intestino grueso y es fermentada por las bacterias de la flora intestinal. Esto puede producir dolor abdominal, flatulencia y diarrea. La cantidad de lactosa que produce los síntomas varía según la actividad de la lactasa, por lo que algunos pacientes toleran pequeñas cantidades de alimentos con lactosa. No hay que confundirla con la alergia o enteropatía (alergia no IgE mediada) a proteínas de leche de vaca. Una persona con alergia a proteínas de leche de vaca podría consumir lactosa, de no ser porque ésta, al ser extraída de la leche, suele arrastrar restos de proteína láctea y puede causarle reacción alérgica. Más info: ADILAC Asociación de intolerantes a la lactosa España.

La intolerancia a la fructosa se produce por la ausencia de la enzima que hidroliza la fructosa y la sacarosa. Estos azúcares están presentes en frutas y zumos o cereales. Se manifiesta clínicamente por vómitos, ictericia, aumento del tamaño del hígado, irritabilidad y en algunos casos puede manifestarse con convulsiones. Requiere una dieta sin fructosa, sacarosa y sorbitol.

a.2.Farmacológicas: se presenta en pacientes que reaccionan de forma patológica a aminas vaso activas presentes en algunos alimentos como la cafeína.
a.3.Metabólicas. a.4.Indeterminadas.
b) Las que son producidas por un mecanismo inmunológico o ALERGIAS: Se producen mediante anticuerpos o mediante células y frente a proteínas.

b.1 Mediadas por IgE. Reacciones bien definidas, producidas por acción de los anticuerpos de tipo IgE, habitualmente inmediatas a la toma del alimento, manifestadas clínicamente con síntomas cutáneos (urticaria, angioedema), respiratorios (rinoconjuntivitis, broncoespasmo), síntomas gastrointestinales agudos y anafilaxia, aunque ninguno de ellos es exclusivo de estas reacciones. La clínica puede ser leve o muy grave y puede afectar a uno o varios sistemas u órganos a la vez.

b.2 No mediadas por IgE. Producidas por mecanismos inmunológicos que no se han definido con tanta precisión, con participación de células o anticuerpos, y a veces con participación mixta (células y anticuerpos). Provocan una respuesta retardada o crónica. Son muy variables, no sólo de una persona a otra, sino también en su extensión y gravedad, desde cuadros que simulan una reacción sistémica hasta síntomas aislados o múltiples sobre todo digestivos y cutáneos, pero también a veces de tipo respiratorio y neurológico. Se producen más a menudo frente a proteínas grandes, de alto peso molecular. Por ello en la alergia a PLV no IgE mediada, como alternativa a la leche, se prefieren los hidrolizados o fórmulas semi-elementales, de bajo peso molecular, a las fórmulas de soja. Además, existe mayor riesgo de desarrollar nuevas alergias no-IgE frente a otros tipos de proteínas grandes, como las que hay en la soja, el gluten, en las carnes o los pescados, en especial cuando hay una patología digestiva previa con alteración de la flora intestinal, sea debida ésta a una intolerancia o alergia recién diagnosticada, o a un cuadro agudo de gastroenteritis.

DIFERENCIAS ENTRE ALERGIA A ALIMENTOS MEDIADA Y NO MEDIADA POR IgE.

Las diferencias afectan sobre todo al diagnóstico, el tipo de sintomatología, evolución y tratamiento.

Diagnóstico: En la alergia IgE mediada hay resultados anormales en las pruebas clásicas de alergia (de piel y/o análisis de sangre). En la alergia no IgE mediada estas pruebas son normales, ya que no se detecta la IgE ni en piel ni en sangre. No existe actualmente ninguna prueba científicamente avalada de uso generalizado en la práctica clínica para el diagnóstico de las reacciones no IgE mediadas a alimentos. El diagnóstico en alergia no IgE mediada a alimentos se realiza generalmente por la relación ingesta/síntomas, comprobada mediante pruebas de provocación, una vez descartada la alergia IgE en las pruebas de piel y/o sangre.

En algunos casos se realiza la prueba del parche (patch test) con alimentos, pero esta prueba se utiliza más para el diagnóstico de la dermatitis de contacto, ya que ni el método de realización, ni la interpretación de la prueba con alimentos están estandarizados para patologías distintas de la dermatitis de contacto. Hay otros métodos diagnósticos en estudio, como el test de liberación de histamina, que por su complejidad y poca rentabilidad se suelen usar sólo en investigación. La mayoría de ellos, además, son muy inespecíficos, y su utilidad clínica no está suficientemente documentada.

NO hay evidencia ni estudios científicos que avalen la validez de los llamados "tests de intolerancia alimentaria" que ofrecen muchos laboratorios privados y que suelen medir la IgG específica a alimentos múltiples (la elevación de anticuerpos IgG específicos no indica reactividad clínica al alimento, sino más bien lo contrario), u otros que se basan en pruebas citotóxicas, como el Novo Immogenics, o el más conocido test de Alcat, también llamado "test de respuesta celular a sustancias externas", que se basa en medir cambios en los leucocitos tras exponerlos a una serie de alimentos (se ha visto por ejemplo que los resultados del test varían de una vez a otra si se repite en el mismo paciente). Estos tests se utilizan para otras patologías además de la alergia alimentaria, como el síndrome de fatiga crónica, el colon irritable, las migrañas...

Síntomas: La alergia no IgE mediada suele dar más síntomas digestivos y cutáneos, y más leves. La alergia IgE mediada suele dar más síntomas respiratorios, cutáneos o anafilaxia. Pero cualquiera de las dos puede dar cualquier clase de síntoma.

Inicio de los síntomas y cantidad de alimento implicado: la alergia IgE mediada provoca síntomas inmediatos (generalmente en menos de 1 o 2 horas) y con cantidades mínimas del alimento; en la alergia no IgE mediada la cantidad de alimento que provoca síntomas suele ser mayor, y éstos tardan más en aparecer (más de dos horas tras la ingestión, y hasta días después) y pueden ser crónicos, llegando a verse afectado el estado nutricional.

Evolución: la alergia IgE suele desaparecer más despacio que la alergia no IgE.

Tratamiento: el tratamiento etiológico es el mismo, la evitación estricta del alimento o alimentos implicados tanto en alergia IgE como no IgE. Sin embargo, otro tratamiento que se viene haciendo desde hace pocos años, la desensibilización o inducción de tolerancia oral, sólo es posible en alergia IgE mediada.

Extracto del libro de AEPNAA y el INSTITUTO TOMÁS PASCUAL, Alergia a alimentos y ahora qué?, 2ª edición.

Síntomas o manifestaciones clínicas

Las manifestaciones clínicas de la alergia alimentaria son muy variadas, al igual que los mecanismos que las producen.

Las reacciones pueden ser: Leves o moderadas: Erupciones, urticaria, inflamación, picor, lagrimeo, enrojecimiento ocular, irritación nasal, tos, dolor abdominal, diarrea, vómitos, sangre en heces

La alergia a alimentos no mediada por IgE: suele dar más síntomas digestivos y cutáneos.

Graves: Dificultad respiratoria, asma, hipotensión, opresión torácica, palpitaciones o mareo. La situación de mayor gravedad es laanafilaxia, con afectación cardiovascular y riesgo de muerte inminente.

La alergia IgE mediada muestra síntomas respiratorios, cutáneos o choque anafiláctico.

Latex y principales alimentos causantes

PROTEÍNAS DE LA LECHE DE VACA

Alergia a Proteínas de la Leche de Vaca APLV

PROTEÍNAS DE LA LECHE DE VACA

Alergia a Proteínas de la Leche de Vaca APLV

Tratamiento de los síntomas

En las reacciones leves a moderadas, se emplean antihistamínicos y/o corticoides, por vía tópica, oral o inhalada, dependiendo del órgano afectado. En reacciones de tipo digestivo no hay tratamiento específico, aunque es importante la rehidratación en caso de vómitos y diarreas persistentes, aportando líquidos y realizando la dieta que recomiende el médico especialista. Puede ser útil también el uso de probióticos siempre que éstos no contengan el alérgeno.

En las reacciones graves con reacciones sistémicas y de rápida progresión, el tratamiento de elección es la adrenalina. Existen en nuestro país dos marcas de autoinyectores de (adrenalina) para el tratamiento de urgencia de la anafilaxia, Altellus y Jext, que todo paciente en riesgo de sufrir una anafilaxia debe llevar consigo en todo momento. Más información en Anafilaxia

¿Cómo se diagnostica?

Toda persona de la que se sospeche una posible alergia alimentaria por padecer una sintomatología con alguna o algunas de las manifestaciones clínicas antes mencionadas, debería ser enviado al especialista en alergia para su diagnóstico. Allí se le realizarían los pertinentes métodos diagnósticos:

1.Historia clínica detallada

2.Test cutáneo Prick-test

3.Análisis de sangre (IgE específica en suero)

4.Pruebas de exposición controladas, en caso necesario, para confirmar o descartar una alergia a alimentos.

Prevenir las reacciones alérgicas a los alimentos

Para prevenir las reacciones por alergia a los alimentos es imprescindible la estricta eliminación del alimento implicado de la dieta; en el caso de tener que hacer una dieta de eliminación muy amplia, habrá que buscar alimentos sustitutivos con el fin de confeccionar una dieta que cubra los requerimientos nutricionales de la persona afectada.

Hay que tener especial cuidado con la alimentación, pues muchos alimentos alergénicos pueden aparecer en numerosos productos de forma enmascarada o con denominaciones desconocidas y pueden ser ingeridos inadvertidamente.

Igualmente se deben extremar las precauciones en el manipulado y cocinado de los alimentos.

Tratamientos de la alergia

Dada las importantes dificultades y limitaciones que provoca la estricta evitación de los alérgenos alimentarios en el día a día, en los últimos años se está investigando en tratamientos activos para la alergia IgE mediada a determinados alimentos, como la inducción de tolerancia oral o desensibilización (ej. leche y huevo) o las vacunas (ej. melocotón) De ello le informará adecuadamente su alergólogo. Más información sobre los últimos avances en tratamiento se puede ver en:
Tratamientos

# data[].attributes.attachment_link.title
AEPNAA, Asociación Española de Personas con Alergia a Alimentos y Látex

# data[].attributes.attachment_link.description
¿Cómo se produce? La inmunoglobulina E (IgE) Los mecanismos de la alergia alimentaria son variados (por anticuerpos o por células, o una combinación de ambos), siendo el más conocido y estudiado el que se produce cuando la persona con alergia crea en exceso defensas (anticuerpos) contra esa sustancia alérgeno: la inmunoglobulina E (IgE).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Descripción

De todas las alergias alimentarias en la que se producen más errores de clasificación es en la APLV, porque la leche produce variedad de respuestas anómalas, alérgicas y no alérgicas, como la intolerancia a la lactosa, el azúcar de la leche.

Se considera Alergia a las proteínas de leche de vaca APLV cuando un individuo, tras la ingesta de proteínas lácteas manifiesta una respuesta anormal con síntomas englobados dentro de las reacciones adversas a alimentos y en ese proceso hay un mecanismo inmunológico comprobado.

Dentro de las respuestas inmunitarias conocidas como alergias, la mayoría son del grupo Hipersensibilidad inmediata. Tras la exposición al alérgeno el sujeto se sensibiliza y produce anticuerpos específicos para algunas fracciones proteicas de la leche, son las inmunoglobulinas E IgE especificas. Después de una segunda exposición el antígeno se fija a las IgE y se desencadena una respuesta de diversa magnitud, es la reacción alérgica.

Síntomas

Frecuentemente se ponen de manifiesto los síntomas en el primer contacto aparente con la leche, como la introducción de biberón. Incluso a veces durante la lactancia materna se ven síntomas por el paso de proteína a través de la secreción láctea como pueden ser la exacerbación de dermatitis. En el caso de alergia a proteínas lácteas de hipersensibilidad inmediata IgE mediada, la clínica aparece en menos de 60 minutos desde la toma, y la gravedad de los cuadros de alergia a la leche es muy variable dependiendo del grado de sensibilización y de la cantidad ingerida.

Además de por ingestión, la leche puede producir síntomas por contacto cutáneo directo o indirecto besos, roces, vómitos y también síntomas respiratorios por inhalación. Por orden de frecuencia, lo más habitual son síntomas cutáneos, seguidos de digestivos o asociación de ambos y finalmente respiratorios y anafilaxia. En ocasiones, los síntomas son leves y poco valorados o no relacionados aparentemente con el alimento. En el caso de alergia a proteínas lácteas no IgE mediadas, los síntomas tardan más en aparecer y pueden ser crónicos, llegando a afectar el estado nutricional. Destacan los síntomas digestivos aunque puede haber también síntomas cutáneos y respiratorios . El cuadro más típico es la enteropatía a proteínas lácteas, más conocido como IPLV intolerancia a proteínas lácteas

Prevalencia

Alergia más frecuente en la primera infancia

Las alergias alimentarias se encuentran en cualquier grupo de edad, siendo más frecuentes en la primera infancia. Al ser la leche el primer alimento que se introduce en la dieta de un lactante, es la APLV la primera alergia que debuta, afectando a un 2% de la población.

En España el porcentaje de alérgicos a leche de vaca en el primer año de vida ocupa el tercer lugar en las patologías alérgicas detrás de la alergia al huevo y al pescado.

Los datos varían según la fuente consultada, por lo que es difícil cuantificar el número real de alérgicos. Se habla de obtención de tolerancia en un 85% antes de los 3 años.

Son factores de riesgo para sufrir alergia a las proteínas de la leche de vaca los siguientes:
Rasgo atópico familiar
Administración precoz de PLV biberón en maternidades, con posterior lactancia materna.
Administración intermitente de PLV durante la lactancia materna
Cuando comienza la lactancia artificial los niños reciben un tipo de leche conocida como leche de inicio y luego leche de continuación, la denominación médica correcta es fórmula adaptada.

Estas fórmulas se fabrican a partir de leche de vaca, pero realizando modificaciones para acercarse lo máximo posible a la composición de la leche materna.

Se les añade suero láctico, pero el inconveniente es el aumento que sufren en betalactoglobulina, proteína totalmente extraña para la especie humana ya que no existe en la leche materna, y por ello es una proteína muy alergénica que se introduce en la alimentación del lactante justo en el momento en el que se están estableciendo los mecanismos de tolerancia inmunológica.

Alérgenos

Las proteínas son las responsables de la alergenicidad a la leche y su mayor alérgeno es la caseina, la cual además es la culpable de la persistencia de la alergia:

CASEINAS: son el 80% de las proteínas de la leche entera:

Alfa caseina: bos d8 (pm 23,6KD) 42%

Betacaseina (pm 23,9KD) 25%

Kappacaseina (pm19 KD) 09%

SEROPROTEINAS: las proteinas del suero son un 2% del total de la leche entera.

Betalactoglobulina (blg) bos d5 (pm 18,3 kd) 9%

Alfalactoalbumina(ala) bos d4 (pm14,2 kd) 4%

Seroalbumina bovina(bsa) bos d6 (pm 67 kd) 1%

Inmunoglobulinas bovinas (bgg) bos d7 2%

Otras proteínas en menor proporción: lactoferrina, transferrina, lipasa.

Diagnóstico

Al igual que en otras alergias alimentarias el estudio alergológico consiste en:

Historia clínica, prick test, determinación sanguínea de IgE específica y exposición controlada. Una vez establecido el diagnóstico se realizan revisiones periódicas en las que el alergólogo evalúa la evolución. En el caso de la APLV, como el inicio suele ocurrir en el primer semestre de vida, es habitual realizar una revisión seis meses después del cuadro inicial. A partir de ese momento y hasta los 4 años de edad, en la mayoría de los casos, se revisa al paciente anualmente repitiéndose el estudio alérgico.

Tratamientos y consejos

Dieta estricta de eliminación de leche, derivados y productos que la contengan, mientras no se compruebe tolerancia. Excluyendo también leche de cabra y oveja, ya que por la similitud de sus proteinas, puede producir igualmente reacción alérgica.
Si se mantiene la lactancia materna, la madre seguirá una dieta sin PLV.
Si se establece lactancia artificial se usarán fórmulas especiales siguiendo las recomendaciones del alergólogo. Se puede ver más información en la siguiente sección: Fórmulas especiales

Se debe prestar atención rigurosa al etiquetado de los alimentos, teniendo en cuenta que podemos encontrar leche como alérgeno oculto. Las PLV se encuentran en lácteos y derivados, pero también están presentes en otros productos manufacturados como pan, fiambres, embutidos, pescados congelados, golosinas, conservas, cosméticos y medicamentos.

Los jabones, gel, champús y cosméticos pueden contener trazas de leche

También es destacable la presencia de PLV en cantidades traza en alimentos que originalmente no las contiene, como consecuencia de contaminación industrial, debida a fabricación conjunta con otros alimentos que si tienen PLV, o en la misma cadena de fabricación.
Numerosos aditivos empleados en la industria proceden de la leche.
Hay que tener en cuenta que muchos fabricantes utilizan en el proceso de elaboración de sus productos, ingredientes ya elaborados que pueden contener componentes alergénicos y no aparecen detallados en las etiquetas de los productos finales. Algunos de ellos se detallan a continuación:

Leche de vaca: chocolate con leche, sugus, productos de bollería en general.

Componentes de la leche: caseinato, suero de leche, sólidos lácteos.
Aditivos espesantes: H-4511 (caseinato cálcico), H-4512 (caseinato sódico), H-4513 (caseinato potásico).
El término caldo deshidratado: utilizado en la elaboración de sopas, cubitos de caldo, salsas de tomate, etc. ya que pueden contener también ciertas grasas sin especificar.

El término grasas animales sin especificar, ya que puede tratarse de nata o mantequilla.

La denominación proteínas: pueden utilizar proteínas de leche sin especificar el contenido.

La denominación de aromas: pueden ser de queso o tener leche

La lactosa, al ser un azúcar, no provoca una reacción del sistema inmunitario, pero hay proteínas que la acompañan y que no se pueden eliminar en los procesos de purificación y ellas pueden desencadenar reacciones en individuos muy sensibilizados.

Documentos para descargar:

Más información
Alergia a proteína leche de vaca - Protocolos diagnósticos de la Asociación española de pediatría, 2013 Alimentarse bien en la enfermedad - Alergia a la caseína Normas dietéticas para alérgicos a plv - SEICAP Alergia e intolerancia alimentaria Alergia a proteínas de vacuno - Hospital La Fe Alergia a Proteinas de Leche de Vaca

# data[].attributes.attachment_link.description
De todas las alergias alimentarias en la que se producen más errores de clasificación es en la APLV, porque la leche produce variedad de respuestas anómalas, alérgicas y no alérgicas, como la intolerancia a la lactosa, el azúcar de la leche.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Descripción

La alergia al huevo es una reacción adversa en relación con la ingestión de huevo. Se presenta cuando el organismo produce un anticuerpo, la IgE (inmunoglobulina E) dirigida contra una sustancia que actúa como alérgeno, en este caso el huevo.

El huevo puede estar oculto en otros alimentos como elemento secundario y en pequeñas cantidades no declaradas ni percibidas de entrada por el paciente, al utilizarse por sus propiedades como emulsionante, abrillantador, clarificador o simplemente puede aparecer como contaminante en los útiles de cocina o en el aceite en el que se haya cocinado previamente huevo.

Síntomas

La introducción pautada de este alimento hace que las manifestaciones clínicas y su frecuencia sea máxima entre los 6 y los 12 meses de vida, aunque hay niños sensibilizados al huevo previamente a su introducción por contactos inadvertidos, o por la exposición a las proteínas del huevo a través de la leche materna.

Los síntomas más frecuentes pueden ser reacciones cutáneas seguidos de síntomas gastrointestinales agudos y respiratorios, e incluso en los casos más graves una reacción generalizada de anafilaxia (reacciones anteriores junto con hipotensión, colapso vascular y disrritmias cardiacas).

En algunos casos de niños con dermatitis atópica se ha relacionado la alergia con una exacerbación de la dermatitis.
Tanto las proteínas de la clara como de la yema pueden actuar como aeroalérgenos y provocar asma.
En algunos pacientes, el contacto con el huevo puede provocar urticaria, a pesar de tolerar su ingestión. Así mismo, hay pacientes que toleran la yema cocida, y sin embargo reaccionan a la ingesta de la clara debido a los diferentes alérgenosexistentes en la yema y en la clara.

Estas reacciones suelen ser inmediatas y aparecer dentro de la primera hora tras la ingestión.

Utilizar sartén y utensilios exclusivamente para el huevo

Prevalencia

El huevo es la causa mas frecuente de alergia alimentaria en niños. Suele aparecer antes de los dos años de vida y desaparece en los primeros 6 años.

La prevalencia estimada de la alergia al huevo según las fuentes oscila entre 0.5 % y el 2 % de la población infantil, aunque la sensibilización según pruebas cutáneas y laboratorio puede alcanzar el 5%.

En general la población más afectada son menores de 5 años. El huevo es junto con la leche, el alérgeno que con mayor frecuencia se encuentra implicado en los pacientes con dermatitis atópica, síntomas digestivos y patología respiratoria asociada por inhalantes.

Según estudios publicados se habla de obtención de tolerancia de un 55% con una edad media de 6 años.

Mediante prueba de provocación se ha visto que el huevo cocido es menos alergénico que el crudo, siendo práctica habitual provocaciones por separado de clara cocida y clara cruda. Muchos niños toleran el huevo cocido introduciéndose en su alimentación , permaneciendo su alergia a huevo crudo.

La reactividad al huevo es un marcador de riesgo de sensibilización a aeroalérgenosy desarrollo de rinitis y asma a partir de los 5 años de edad, siendo mayor la incidencia si se padece dermatitis atópica.

Alérgenos

Las salchichas y otros embutidos contienen huevo

En general, los alérgicos al huevo reaccionan principalmente a la ingesta de la clara. Aunque la yema de huevo tiene diversas proteínas, la clara contiene los alérgenos mayores y son:

Ovomucoide 11%

Ovoalbúmina 54%

Ovotransferrina o conalbumina 12%

Ovomucina 1,5%

Lisozima 3,5 %

Gránulos

Livetinas

Lipoproteínas de baja densidad.

CLARA:

Ovomucoide 11%

Ovoalbúmina 54%

Ovotransferrina o conalbumina 12%

Ovomucina 1,5%

Lisozima 3,5 %

Además se han aislado hasta 24 fracciones, aunque se desconoce la capacidad antigénica de la mayoría.

El Ovomucoide es la proteína más importante como causa de reacción alérgica posiblemente a su mayor resistencia al calor y a la acción enzimática digestiva. La Ovotransferrina y la Lisozima son menos estables al calor y resultan alérgenosmás débiles.

YEMA:

Se encuentran tres fracciones proteicas principales:

Gránulos

Livetinas

Lipoproteínas de baja densidad.

La a-livetina o albúmina sérica está presente en plumas, carne y huevo de gallina, lo que explica la aparición del síndrome ave-huevo, en el que el paciente presenta síntomas de alergia al inhalar partículas de plumas o comer huevo y carne de gallina. Existe reactividad cruzada entre proteínas de la clara y de la yema, y entre huevos de distintos pájaros (gallina, pavo, pato).

Diagnóstico particularidades

La prueba de exposición no debería llevarse a cabo en niños menores de dos años con síntomas inmediatos cutáneos, digestivos y/o respiratorios que hubieran ocurrido en las 2 primeras horas tras la ingestión de huevo y con pruebas cutáneas positivas con la clara de huevo.

Según los estudios actuales, se recomienda el seguimiento de la evolución de las pruebas cutáneas y de laboratorio frente a las proteínas de huevo cada uno u dos años para conocer el grado de sensibilización y programar pruebas de provocación si el alergólogo lo considera para evaluar la posible instauración de tolerancia.

Pastas frecuentemente elaboradas con huevo

Tratamiento y consejos

El único tratamiento actual de la alergia al huevo es evitar su ingestión y los alimentos que lo contienen mediante una dieta de exclusión estricta.

No hay que olvidar que existe reacción cruzada entre las proteínas de la clara y yema, y también entre huevos de diversos pájaros: gallina, pato, pavo, gaviota, codorniz.

Es necesario prestar atención a productos cosméticos (jabones, geles, cremas, champús).

Cósméticos elaborados con huevo

Pequeñas cantidades de huevo pueden contaminar los utensilios de cocina y no debe utilizarse para el paciente el mismo aceite en el que se haya cocinado previamente huevo.

Algunos medicamentos, preparados vitamínicos o gotas nasales contienen lisozima y en algunos inductores anestésicos se encuentran otros derivados del huevo. Es conocido el riesgo de posible presencia de pequeñas cantidades de proteínas de huevo en las vacunas víricas cultivadas en embriones de pollo.

El riesgo de reacción adversa es muy bajo y existen protocolos para garantizar la seguridad en la administración de la vacuna triple vírica con los extractos convencionales.

Las proteínas de huevo deben aparecer en las etiquetas de los alimentos como:
Albúmina, coagulante, emulsificante, globulina, lecitina o E-322, livetina, lisozima, ovoalbúmina, ovomucina, ovomucoide, ovovitelina, vitelina o E-161b (luteína, pigmento amarillo).

# data[].attributes.attachment_link.description
La alergia al huevo es una reacción adversa en relación con la ingestión de huevo. Se presenta cuando el organismo produce un anticuerpo, la IgE (inmunoglobulina E) dirigida contra una sustancia que actúa como alérgeno, en este caso el huevo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Plato de pescado

La alergia al pescado es una reacción adversa frente a determinadas proteínas de este alimento, es una alteración de origen inmunológico mediada por anticuerpos IgE. Normalmente produce síntomas inmediatos o durante la primera hora después de haber ingerido el alimento. Existen reacciones de intolerancia, no mediadas por IgE, que suelen remitir en unas horas.

Las reacciones alérgicas al pescado mediadas por IgE pueden ser graves y a menudo son causa de anafilaxia, viéndose comprometida la vida del paciente.

En la población española el gallo es el pescado que con más frecuencia produce alergia, seguido de la merluza, la sardina y el bacalao. Los mejor tolerados son el emperador, el cazón y el atún (el pescado azul contiene menos proteínas alergénicas).

Un bebé con lactancia materna puede presentar una reacción al pescado debido a las proteínas que le llegan a través de la leche de la madre.

La primera manifestación clínica de la alergia al pescado puede aparecer a cualquier edad pero es más frecuente en los dos primeros años de vida, normalmente coincidiendo con la introducción del pescado en la dieta del niño.

Suele existir alergia cruzada entre bacalao, abadejo, salmón, trucha, atún, anchoa y caballa, por lo que la persona alérgica a uno de estos pescados lo suele ser también al resto.

Aunque los alérgicos al pescado pueden reaccionar a crustáceos y otros mariscos no se ha demostrado reactividad cruzada entre estos alimentos.

Ilustrado por Benji - benjiben6@gmail.com

Los síntomas de la alergia al pescado mediada por la inmunoglobulina E son similares a los producidos por otros alimentos. Suelen aparecer inmediatamente o durante la primera hora después de haber ingerido el alimento. Lo más frecuente es la aparición de picor de boca o faringe con o sin enrojecimiento o habones (urticaria) alrededor de la boca por el contacto con el pescado. Pueden aparecer habones en la cara y en el cuerpo, hinchazón de labios, párpados u orejas (angioedema).Tambien puede manifestarse con vómitos o diarrea durante la primera hora después de comer el pescado.

La afectación respiratoria, como la rinitis o el asma, son menos frecuentes, pero son síntomas de alarma. Los pacientes asmáticos tienen más riesgo de tener reacciones serias. La aparición de dificultad respiratoria, respiración entrecortada, tos repetitiva o seca, hinchazón de la lengua, garganta cerrada, ronquera, desvanecimiento, palidez, labios o piel azulados, pulso débil o agotamiento son síntomas que pueden conducir a anafilaxia.

La alergia al pescado también puede desencadenarse sin haberlo ingerido, ya sea por contacto o por inhalación. Cuando la reacción se desarrolla por contacto, casi siempre se manifiesta como urticaria. Algunos pacientes son tan sensibles que pueden desarrollar los síntomas cutáneos al permanecer en ambientes donde haya pescado, sin llegar a tocarlo. La inhalación de vapores de pescado puede producir una crisis de asma y si se trata de personas asmáticas tienen mayor riesgo de desarrollar reacciones graves.

A veces la reacción alérgica se presenta por realizar ejercicio físico después de haber ingerido el pescado alérgeno. Ver sección Deporte

1. Condrictios: cazón y raya

2. Osteictios:

Anguiliformes: anguila, congrio

Scorpeniformes: cabracho, rubio

Cápsulas que contienen pescado

Desensibilización al pescado: a valorar por el especialista alérgólogo. Procedimiento novedoso realizado por primera vez en España en la Cínica Universidad de Navarra (ir a enlace en " más información"). Ver sección Tratamientos

Cuando se sospecha alergia a algún tipo de pescado, sobre todo en niños, se recomienda eliminar de la dieta y acudir imediatamente al especialista en alergia, para realizar las pruebas diagnósticas pertinentes.

Para los adultos en principio no es necesario dejar de consumir otros productos del mar, como crustáceos (gambas, langostinos, cigalas, etc.), cefalópodos (calamares, pulpo) o moluscos (mejillones, almejas, caracoles de mar, etc.). Sin embargo, por precaución es preferible evitar platos en los que se mezclan ingredientes diversos (pescados o caldos de pescado, crustáceos y/o moluscos).

Hay que tener en cuenta que las personas con alergia al pescado pueden tener reacciones tras la ingesta de otros alimentos como carnes de animales (cerdo, gallina, etc.) alimentados con harinas de pescado.

El control del etiquetado de productos es imprescindible. El pescado se encuentra formando parte de muchos alimentos: sopas, pizzas, paella, rollitos congelados de cangrejo, pollos alimentados con harinas de pescado, gelatinas, productos enriquecidos con vitaminas u omega 3 (cuando son sacados de aceite de pescados), harinas de pescado, vinos y bebidas alcohólicas clarificadas con colas de pescado, en medicamentos (tabletas o suspensiones de hígado de bacalao), incluso se utiliza para la elaboración de colas o pegamentos (adhesivo de los sellos y encuadernaciones de libros).

Los individuos alérgicos al pescado deben extremar las precauciones cuando coman fuera de casa. Deberían evitar los restaurantes de pescados y mariscos, debido al riesgo de contaminación al que están expuestos todos los alimentos por posible contacto con mostradores, utensilios, aceite de cocina, freidoras o parrillas en las que se ha preparado pescado.

Por tanto se debe evitar consumir alimentos que hayan sido fritos en aceite en el que previamente se haya cocinado pescado, o que hayan sido cocinados en recipientes o manipulados con utensilios previamente utilizados en la elaboración de platos con pescado y que no hayan sido previamente lavados y enjuagados concienzudamente.

# data[].attributes.attachment_link.description
La alergia al pescado es una reacción adversa frente a determinadas proteínas de este alimento, es una alteración de origen inmunológico mediada por anticuerpos IgE. Normalmente produce síntomas inmediatos o durante la primera hora después de haber ingerido el alimento. Existen reacciones de intolerancia, no mediadas por IgE, que suelen remitir en unas horas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Descripción

Las legumbres se utilizan como alimento: guisantes, judias, soja, lentejas, garbanzos, cacahuetes o como espesantes y estabilizantes en alimentos envasados: Goma Arábiga E-414, Traganto E-413, Guar E-412, Algarrobo o Garrofín E-410.

Además se utilizan gomas vegetales de leguminosas en la industria alimentaria: Goma Arábiga, Tracanto, Garrofín, Guar; en la farmacéutica: Goma Arábiga, Guar; en la textil: Goma Guar; y en impresión; Goma Arábiga, Guar.

El Bálsamo de Peru se encuentra en linimentos y también se sigue haciendo en alguna fórmula magistral.

Las principales especies responsables de reacciones alérgicas son Lenteja, Guisante, Cacahuete, Soja y Altramuz. La judia verde, blanca o pinta son las que menos reacciones alérgicas producen en la población infantil española.

Son legumbres también: Almorta, Haba, Fenogreco, Alfalfa, Bálsamo de Perú, Sen, Tamarindo, Arbol Del Amor y Balsamo Copaiba.
El cacahuete es de la familia de las leguminosas, pero es considerado en muchas ocasiones como fruto seco por su contenido en aceite.
Aunque los cacahuetes son de la familia leguminoseae y pertenecen a la misma familia de los guisantes y las lentejas, la reacción de las personas alérgicas a los cacahuetes es muy similar a la reacción de las personas que son alérgicas a los frutos secos como nueces de nogal, anacardos y pecanas.

Cacahuete, maní

Las manifestaciones clínicas de la alergia a legumbres son similares para todas ellas y abarcan desde síndrome de alergia oral, urticaria, angioedema, rinitis, crisis asmáticas, anafilaxia e incluso muerte.

Producen distintas reacciones dependiendo que sean frescas o secas: la judía madura es rica en proteínas de deposito albúmina, mientras que en las judías verdes y en los guisantes aún no se ha formado la cámara de depósito y carecen de tales proteínas.

Una descripción más detallada de los síntomas se puede ver en:
Anafilaxia

Judías blancas, pintas, habas, frijoles.

Existen diferencias geográficas debido a que las alergias están muy relacionadas con lo que comemos.

La alergia a legumbres es más frecuente en la población infantil española que en la adulta, y más en niños que en niñas.

En España, donde el consumo de legumbres es frecuente, la alergia de estos alimentos ocupa el quinto puesto de la alergia alimentaria en la infancia y el séptimo en los adultos.

En un estudio de niños alérgicos a alimentos el 10% era alérgico a lenteja y el 6,7% a cacahuete.

En la población infantil española alérgica a legumbres, la lenteja es la responsable de la mayoría de las reacciones alérgicas (78%), seguida del garbanzo (72%) y el cacahuete (33%).

Con menos frecuencia están implicadas las judías blanca y verde, y la soja.

Alérgenos de las principales legumbres

Clasificación de alérgenos de las legumbres

Clasificación de alérgenos de las legumbres

Guisantes

El tratamiento con calor modifica la estructura proteica de muchos alimentos vegetales y puede disminuir su alergenicidad.

Sin embargo, la resistencia a la desnaturalización térmica, química y proteolítica es una característica común a las legumbres. Se ha demostrado la termoestabilidad de los alérgenos de la lenteja, el garbanzo, el guisante, el altramuz y la soja.

El cacahuete tostado es capaz de unir 90 veces más IgE de los sueros de los pacientes alérgicos que el crudo, y además el cacahuete tostado es más resistente a la degradación de proteasas endógenas y la digestión gástrica.

El único tratamiento eficaz, una vez realizado el diagnóstico de alergia a legumbres consiste en la instauración de una dieta estricta de eliminación de la legumbre a la que el paciente es sensible. También tienen que evitar el contacto o exposición a vapores de cocción.

Los pacientes alérgicos a cacahuete o soja tienen que tener especial cuidado con los productos manufacturados, ya que son las legumbres de consumo habitual las que con más frecuencia se encuentran como alimentos ocultos.

Podemos encontrarnos las legumbres utilizadas como espesantes y estabilizantes en alimentos envasados.

Por ello se debe prestar atención rigurosa al etiquetado de los alimentos para poder así evitar fuentes ocultas de alérgenos.

Soja

Numerosos aditivos empleados en la industria proceden de las legumbres.
Complemento en la fabricación del pan: Harina de leguminosas (habas, soja, lentejas y judías).

Emulgente: lecitina de soja.

En panes especiales como estabilizantes: harina de algarroba y harina de guar.

Rebozados de productos precocinados.

Aceite de soja en hidrolizados de caseína, usados por niños alérgicos a la leche.

Hay escasos estudios que valoren la evolución a largo plazo de la alergia a legumbres.

Se están investigando nuevos agentes terapéuticos para el tratamiento de la alergia al cacahuete que podrían ser aplicables a otras legumbres.

En caso de reacción anafiláctica el medicamento de elección es la adrenalina. Si el paciente ha sufrido una reacción grave por legumbres o existe posibilidad de ingestión accidental de la legumbre a la que el paciente es alérgico, se le debe recomendar que tenga disponible en cualquier momento adrenalina precargada para poder administrársela él mismo o sus cuidadores. En la mayoría de casos descritos con muerte por reacciones alérgicas a legumbres (cacahuete), los pacientes no habían sido tratados precozmente con adrenalina.
Seguir Normas Básicas para el alérgico

# data[].attributes.attachment_link.description
Las legumbres se utilizan como alimento: guisantes, judias, soja, lentejas, garbanzos, cacahuetes o como espesantes y estabilizantes en alimentos envasados: Goma Arábiga E-414, Traganto E-413, Guar E-412, Algarrobo o Garrofín E-410. Además se utilizan gomas vegetales de leguminosas en la industria alimentaria: Goma Arábiga, Tracanto, Garrofín, Guar; en la farmacéutica: Goma Arábiga, Guar; en la textil: Goma Guar; y en impresión; Goma Arábiga, Guar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Descripción

Es la reacción adversa de mecanismo inmunológico (mediada por IgE) producida por estos alimentos.

Sus proteínas son resistentes a la digestión y al calor, por ello pueden producir síntomas por ingestión del alimento que las contengan, aunque hayan sido cocinados o procesados, como en el caso de yogures, zumos, mermeladas, macedonias, licores, cerveza, chocolates, cereales, tartas, helados, gelatinas, cerveza y vinos...
Existe una asociación entre estas alergias y las alergias a inhalantes a los pólenes, y el conocido síndrome látex-frutas.

Síntomas

Los síntomas más frecuentes son los orofaríngeos, aunque pueden desarrollarse algunas reacciones potencialmente graves. Son de tipo inmediato, aparecen dentro de la primera hora tras la ingestión.

Consiste en picor en la boca y/o en su interior tras la ingesta. A veces se acompaña de ronquera, edema en los labios, en la lengua o en la úvula.

Brócoli romanesco

Prevalencia

España entre los niños alérgicos a alimentos menores de 5 años, el porcentaje de reacciones por estos alimentos es de un 11%, ocupando el cuarto lugar, detrás del huevo, la leche y el pescado, mientras que en los mayores de 5 años, pasa a ser la alergia más frecuente con un porcentaje del 37% del total de alergias a alimentos.

Alérgenos

Los alérgenos más importantes son las proteínas siguientes::

PR-2: Plátano, patata, tomate

PR-3 (quitinasas): Castaña, aguacate, plátano

PR-4 (quitinasas): Nabo, saúco

PR-5 (taumatina): Manzana, cereza, pimiento, kiwi, uva

PR-10: Manzana, cereza, albaricoque, pera, apio, zanahoria, avellana patata, perejil

PR-14 Proteínas transportadoras de lípidos LTPs:
Melocotón, manzana, cereza, albaricoque, ciruela, soja, espárrago, lechuga y uva.
LTPs son alérgenos mayores de las frutas de la misma familia rosáceas que abundan en España e Italia

Profilinas: Gran variedad de frutas y hortalizas

Proteasas: Papaya, higo, piña, kiwi, soja, melón

Diagnóstico particularidades

En el caso de estos alimentos por su importante reactividad cruzada con pólenes, se producen frecuentes falsos positivos, por lo que puede ser necesaria una prueba de exposición con el alimento, siempre en condiciones controladas por reacciones de intensidad no predecible.

Con la técnica prick-prick y con alimento fresco, en algunas frutas conviene probar con pulpa y piel, pruebas serológicas (IgE específica).

También puede ayudar en caso de múltiples sensibilizaciones la nueva técnica de diagnóstico molecular microarrays, pues ayuda a conocer exactamente a qué molécula es alérgico el paciente, componente que puede estar presente en diferentes alimentos o vegetales, y, por tanto, a qué tratamiento puede responder mejor.

Fresas

Tratamiento y consejos

El tratamiento de la alergia a frutas y hortalizas es su prevención. El alergólogo, una vez diagnosticado, indicará los alimentos a evitar y pautará la dieta basada en su evitación.

En niños alérgicos a frutas introducir las frutas exóticas con precaución, vigilar posibles reacciones a pólenes.

Se recomienda pelar la fruta, ya que algunos alérgenos se encuentran en la piel.

En alérgicos a plátano, kiwi, castaña y/o aguacate vigilar posibles reacciones a látex.

En las frutas de carácter estacional, pueden producirse reacciones a frutas que en temporadas anteriores eran toleradas.

Algunos tratamientos mediante vacunas para la alergia a determinados pólenes, pueden mejorar la alergia a las frutas que están asociadas a ese polen. Además, en los últimos años se está investigando en el desarrollo de vacunas sublinguales específicas. Actualmente disponemos de la primera vacuna sublingual para tratar la alergia al melocotón.

Repollo

Las frutas pueden estar ocultas en los siguientes alimentos:

Aromas: medicinas, chucherías, pasta de dientes.

Yogures y otros postres lácteos.

Zumos.

Macedonias.

Potitos.

Cereales, chocolates, tartas, pan, helados, gelatinas (con frutas).

Frutas escarchadas y frutas desecadas como los orejones.

Asociación de pólenes con alimentos en España

Gramíneas: Tomate, cacahuete, rosáceas, melón, sandía

Artemisa: Rosáceas (melocoton, níspero. nectarina, manzana, fresa, pera, escaramujo, etc.), semilla de girasol, miel y alimentos vegetales en general.

Plantago: Melón.

Plátano de sombra: Avellana, cacahuete, plátano, manzana, apio, maíz, garbanzo, lechuga.

# data[].attributes.attachment_link.description
Es la reacción adversa de mecanismo inmunológico (mediada por IgE) producida por estos alimentos. Sus proteínas son resistentes a la digestión y al calor, por ello pueden producir síntomas por ingestión del alimento que las contengan, aunque hayan sido cocinados o procesados, como en el caso de yogures, zumos, mermeladas, macedonias, licores, cerveza, chocolates, cereales, tartas, helados, gelatinas, cerveza y vinos...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
AEPNAA, Asociación Española de Personas con Alergia a Alimentos y Látex

# data[].attributes.attachment_link.title
AEPNAA, Asociación Española de Personas con Alergia a Alimentos y Látex

# data[].attributes.attachment_link.description
Información y ayuda para personas con alergia a alimentos o látex con una zona exclusiva para socios de AEPNAA.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cebada

Descripción

La alergia al trigo es relativamente frecuente en países como Gran Bretaña, España o Estados Unidos, mientras que la alergia al arroz es más frecuente en países del sureste asiático como Japón que lo usan como alimento básico en su dieta.

Es importante diferenciar entre alergia a cereales y celiaquía. La celiaquía es una enfermedad intestinal por mala absorción, enteropatía crónica. Tiene una base inmune y un fondo genético pero no es una enfermedad IgE mediada, como ocurre en las alergias.

Pese a las diferencias en diagnóstico y tipo de reacción, el tratamiento será el mismo, la dieta estricta de exclusión.

Arroz

Prevalencia

La harina de trigo, cebada, avena, etc. pueden ser causa de alergia alimentaria en cualquier edad.

La alergia al arroz es hasta 6 veces más frecuente en los adultos que en los niños.

Actualmente se tiende a retrasar la introducción de cereales en lactantes. Nunca se inicia antes de los 4 meses, pero lo más normal es introducirlos a los 6 meses.

La alergia al trigo puede estar particularmente asociada con anafilaxia inducida por ejercicio.

Alérgenos

Pan y bollería elaborados con cereales

Los cereales contienen numerosas proteínas con poder alergénico.

Los principales alérgenos de cereales son proteínas de reserva (como el gluten de trigo) y otras proteínas que protegen al grano de ataques de hongos, bacterias o insectos.

Se ha considerado que las globulinas y gluteinas son los antígenos responsables de la hipersensibilidad inmediata frente a los cereales ingeridos.

En el asma producida por inhalación de harina (enfermedad del panadero) las albúminas serían los alérgenos más importantes.

El trigo, la cebada y el centeno son especies de gramíneas estrechamente relacionadas pertenecientes a la familia Triticeae.

En la composición de sus semillas intervienen diferentes clases de proteínas:
1. Las solubles:
Albúminas, en agua; globulinas, en sal; gliadinas, en alcohol y agua.

Las proteínas solubles constituyen el 25% de las proteínas de las semillas y numerosos estudios han confirmado su importancia en las repuestas mediadas por IgE, tanto por su papel en la dermatitis atópica como en la sensibilización inhalatoria.

Muchos panes y galletas son fabricados con trigo

2. Las insolubles:
Gluteninas, que son conocidas como prolaninas.
En la celiaquía hay una afección causada por la reacción a estas proteínas, llamadas prolaninas.
Las gramíneas son la causa más frecuente de alergia respiratoria en España y Europa. Por la extensa distribución y su grado de alergenidad es el polen más importante. Las gramíneas son muy abundantes y las podemos dividir en gramíneas espontáneas, que son las que crecen solas en los bordes de los caminos y las gramíneas cultivadas o cereales, como el trigo, cebada y centeno. Presentan reactividad cruzada entre todas, es decir, que las personas alérgicas a gramíneas, generalmente, lo son a todos los pólenes, sean salvajes o de cultivo

Durante el período polínico, la fruta con piel y sin lavar puede contener en la superficie granos de polen impactados que pueden ocasionar dermatitis y picor o inflamación de la boca. Sin embargo, no existe reactividad cruzada entre alergia respiratoria a gramíneas y alergia alimentaria a cereales. La mayoría de pacientes con alergia a gramíneas consumen cereales sin problemas.

Pan semillas y harinas

Tratamiento y consejos

La clave será como siempre una dieta estricta de exclusión, tanto del cereal como de los productos que lo contengan.

Los alérgicos a los cereales, lo son a sus proteínas y, en teoría, toleran bien las grasas extraídas de ellos. La mayoría de los alérgicos al maíz tolerará el aceite de maíz, especialmente cuando esté altamente refinado. Sin embargo, no puede descartarse la contaminación de dichos aceites con proteínas residuales del mismo cereal.

Cuando en el etiquetado aparece el producto vegetal sin más especificaciones (leche vegetal, grasa vegetal, caldo vegetal, etc.) evitaremos el consumo de dicho producto hasta conocer su composición exacta.

A continuación os detallamos cómo leer una etiqueta para la DIETA DE EXCLUSIÓN según cereales:

Cerveza eleborada con cebada

TRIGO

Los productos del trigo se encuentran en muchos alimentos. Con el fin de evitar los alimentos que contienen trigo, es importante leer bien las etiquetas de los alimentos.

Para realizar correctamente la dieta de exclusión de trigo se debe tener en cuenta el siguiente listado de alimentos no permitidos:

Migas de pan, salvado, extracto de cereal, cuscús, galletas saladas, harina enriquecida, harina, gluten, harina de trigo sin cernir, harina con un contenido elevado en gluten, harina alta en proteína, escanda, gluten vital, salvado de trigo, germen de trigo, malta de trigo, almidón de trigo, harina de trigo entero.

Almidón, gelatinizado, proteína vegetal hidrolizada, kamut, almidón de los alimentos modificado, almidón modificado, condimentos naturales, salsa de soya, almidón vegetal, chicles.

Bebidas: bebidas de cereales, sustitutos del café, bebidas hechas con productos del trigo: cerveza, ale, cerveza sin alcohol. Polvos para bebidas de chocolate instantáneo.

Panes y cereales: pan blanco o integral, pan rallado, panecillos. Roscas, panecillos dulces, magdalenas, tostadas francesas, bizcocho tostado, panecillos. Mezclas preparadas para hacer bizcochos, panes y panecillos. Pan de maíz, pan de patata o pan de soya, a menos que esté hecho sin harina de trigo o derivados. Cereales hechos de harina, trigo o aquellos a los que se les ha añadido productos del trigo o malta. Bizcochos, crackers y galletas saladas. Sémola, cuscús.

Postres: pasteles, pastelillos, merengues comerciales, helado, sorbete, barquillos. Galletas, polvos preparados o pudín envasado que contenga harina de trigo. Galletas integrales, roscas.

Huevos: suflés o huevos cremosos hechos con productos del trigo.

Grasas: cualquier aderezo de ensalada espesado o salsa con harina de trigo o productos del trigo.

Fruta: frutas machacadas con cereales.

Carne, pescado, aves: todas las carnes empanadas o pasadas por harina que contengan relleno como el pan de carne, las salchichas de frankfurt, las salchichas o las hamburguesas de carne preparadas.

Pastas que contienen trigo

Leche y productos lácteos: leche malteada, bebidas lácteas que contengan cereal de trigo en polvo o productos del trigo. Requesón con almidón modificado u otros ingredientes que contengan trigo.

Patatas y pasta: patatas horneadas con pan rallado. Fideos, espaguetis, macarrones y otros productos de pasta preparados con harina de trigo o sémola. Cuscús.

Sopa: sopas cremas, a menos que estén hechas sin harina de trigo. Sopas con fideos o de letras. Sopa espesada con harina de trigo.

Dulces: dulces de chocolate que contengan malta, dulces con extracto de cereal.

Vegetales y hortalizas: vegetales combinados con productos del trigo. Vegetales apanados o pasados por harina.

Varios: productos de malta, salsa worcestershire, salsas espesadas con harina de trigo. Glutamato de sodio (MSG), ablandadores de la carne que contengan MSG, alimentos orientales preparados sazonados con MSG, salsa de soja.

MAIZ

Mazorca de maiz y harina de maiz

El maíz es un alérgeno difícil de eliminar puesto que se encuentra en forma de almidón en muchos productos elaborados.

Contienen maíz y hay que eliminar en la dieta de exclusión:

Levadura en polvo, caramelo (suele usarse jarabe de maíz), dextrina, maltodextrina, dextrosa, fructosa, glucosa delta lactona, azúcar invertido, jarabe invertido, malta, jarabe de malta, extracto de malta, mono y diglicéridos, glutamato monosódico, sobitol, almidón.

Recordar que se debe evitar alimentos que hayan sido fritos en aceite en el que previamente se hayan cocinado rebozados y no emplear nunca recipientes o manipular utensilios previamente utilizados en la elaboración de platos rebozados, y siempre que no hayan sido lavados y enjuagados concienzudamente.

TRIGO

Los productos del trigo se encuentran en muchos alimentos. Con el fin de evitar los alimentos que contienen trigo, es importante leer bien las etiquetas de los alimentos.

Para realizar correctamente la dieta de exclusión de trigo se debe tener en cuenta el siguiente listado de alimentos no permitidos:

Migas de pan, salvado, extracto de cereal, cuscús, galletas saladas, harina enriquecida, harina, gluten, harina de trigo sin cernir, harina con un contenido elevado en gluten, harina alta en proteína, escanda, gluten vital, salvado de trigo, germen de trigo, malta de trigo, almidón de trigo, harina de trigo entero.

Almidón, gelatinizado, proteína vegetal hidrolizada, kamut, almidón de los alimentos modificado, almidón modificado, condimentos naturales, salsa de soya, almidón vegetal, chicles.

Bebidas: bebidas de cereales, sustitutos del café, bebidas hechas con productos del trigo: cerveza, ale, cerveza sin alcohol. Polvos para bebidas de chocolate instantáneo.

Panes y cereales: pan blanco o integral, pan rallado, panecillos. Roscas, panecillos dulces, magdalenas, tostadas francesas, bizcocho tostado, panecillos. Mezclas preparadas para hacer bizcochos, panes y panecillos. Pan de maíz, pan de patata o pan de soya, a menos que esté hecho sin harina de trigo o derivados. Cereales hechos de harina, trigo o aquellos a los que se les ha añadido productos del trigo o malta. Bizcochos, crackers y galletas saladas. Sémola, cuscús.

Postres: pasteles, pastelillos, merengues comerciales, helado, sorbete, barquillos. Galletas, polvos preparados o pudín envasado que contenga harina de trigo. Galletas integrales, roscas.

Huevos: suflés o huevos cremosos hechos con productos del trigo.

Grasas: cualquier aderezo de ensalada espesado o salsa con harina de trigo o productos del trigo.

Fruta: frutas machacadas con cereales.

Carne, pescado, aves: todas las carnes empanadas o pasadas por harina que contengan relleno como el pan de carne, las salchichas de frankfurt, las salchichas o las hamburguesas de carne preparadas.

ARROZ

Podemos encontrar arroz en el sake (licor japonés) así como en los licuados de arroz en tiendas de dietética.

MAIZ

Mazorca de maiz y harina de maiz

El maíz es un alérgeno difícil de eliminar puesto que se encuentra en forma de almidón en muchos productos elaborados.

Contienen maíz y hay que eliminar en la dieta de exclusión:

Levadura en polvo, caramelo (suele usarse jarabe de maíz), dextrina, maltodextrina, dextrosa, fructosa, glucosa delta lactona, azúcar invertido, jarabe invertido, malta, jarabe de malta, extracto de malta, mono y diglicéridos, glutamato monosódico, sobitol, almidón.

# data[].attributes.attachment_link.description
La alergia al trigo es relativamente frecuente en países como Gran Bretaña, España o Estados Unidos, mientras que la alergia al arroz es más frecuente en países del sureste asiático como Japón que lo usan como alimento básico en su dieta. Es importante diferenciar entre alergia a cereales y celiaquía.

# data[].attributes.attachment_link.title
Libro de las enfermedades alérgicas de la Fundación BBVA | Libro de las enfermedades alérgicas de la Fundación BBVA

# data[].attributes.attachment_link.description
Esta será la descripción. Está aún pendiente de contribuir.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hi ha dos tipus bàsics d'intolerància a la lactosa:

Intolerància primària. Manté un curs crònic, ja que es produeix per una disminució progressiva de les concentracions de lactasa, fet que provoca la disminució, amb el pas del temps, de la capacitat de digerir la lactosa de la llet. Té una causa genètica i els símptomes que produeix només s'alleugen amb la reducció o eliminació del consum de productes lactis i derivats.

Intolerància secundària. Correspon a situacions transitòries i reversibles. Acostuma a aparèixer en casos de trastorns intestinals provocats per virus, bacteris o paràsits, o pel consum de determinats tipus de fàrmacs. També pot adquirir-se en el curs de malalties cròniques, com ara la celiaquia i la fibrosi quística. Desapareix quan la mucosa intestinal es regenera.

Els símptomes acostumen a aparèixer a partir dels 30 minuts i fins a les 2 hores després d'haver consumit productes lactis i la seva intensitat varia en funció de la quantitat de lactosa ingerida i el grau de dèficit de lactasa. Els símptomes més comuns són:

Dolor, inflor i distensió (extensió excessiva) abdominal.

Flatulències.

Diarrea.

Nàusees.

Vòmits.

Espasmes.

Les persones amb intolerància a la lactosa també poden tenir altres símptomes derivats de l'alteració que presenten en les mucoses intestinals, com ara cansament, dolor en extremitats, problemes de pell, manca de concentració, nerviosisme i trastorns del son.

Cal tenir en compte que la incapacitat de digerir la lactosa també pot ser asimptomàtica.

Sovint les persones amb intolerància a la lactosa no relacionen la ingesta de productes lactis amb els símptomes que presenten o en confonen l'origen amb altres possibles intoleràncies (per exemple, amb els símptomes provocats per malabsorció de fructosa). No és infreqüent que pugui coexistir amb trastorns com la síndrome de l'intestí irritable o amb d'altres alteracions digestives que en dificultin el diagnòstic. Per això, és molt important detectar aquest dèficit enzimàtic mitjançant una prova diagnòstica i no excloure directament la lactosa de la dieta.

Les proves diagnòstiques més freqüents són:

Test d'hidrogen en l'alè. És el més utilitzat i el que proporciona un diagnòstic més fiable. Mesura la quantitat d'hidrogen present en l'aire que s'exhala. El pacient beu una determinada quantitat de lactosa diluïda en aigua i després bufa dins d'un instrument indicador en intervals de 15 minuts. L'hidrogen és el producte de rebuig que creen els bacteris quan la lactosa que no es digereix passa a l'intestí gros. Per tant, un augment dels nivells d'hidrogen després d'ingerir la solució indica intolerància a la lactosa i, en funció del resultat, se'n determina el grau.

Anàlisi de sang de sobrecàrrega de lactosa. Consisteix a valorar el nivell de glucosa en sang, que augmenta quan la lactosa es descompon. S'extreu sang al pacient, se li administra un líquid que conté lactosa i, entre 1 i 2 hores després, es repeteix l'extracció. El resultat és positiu si el nivell de glucosa en sang després de la ingesta de lactosa no puja més de 14,4 mg/dl (0,8 mmol/l) respecte al valor inicial.

Biòpsia de l'intestí prim. Detecta la presència o absència de lactasa en la mucosa intestinal. Les mostres s'obtenen mitjançant una endoscòpia del tracte gastrointestinal superior, que consisteix a introduir un tub flexible, a través de la boca, que conté una càmera i permet veure l'interior de l'intestí.

Prova genètica. És la prova diagnòstica més recent. S'extreu l'ADN d'una mostra de sang o saliva per detectar la presència de dos polimorfismes (diferents al·lels o formes alternatives) d'un gen associats a l'activitat de la lactasa.

Estudi de les femtes. Es determina el pH de les femtes, que en les persones amb intolerància a la lactosa és àcid (menor de 6), i es quantifiquen els sucres no absorbits (lactosa, glucosa i galactosa).

Les persones amb intolerància no només han d'evitar la llet i els seus derivats (formatge, mantega, iogurt, nata, etc.), sinó també altres aliments que sense pertànyer al grup de lactis poden contenir lactosa (en forma de sèrum, sòlids o ferments lactis i proteïnes làcties, entre d'altres), com ara el pa, les galetes, els dolços de pastisseria, els embotits, les salses, les conserves, els arrebossats, i, fins i tot, algunes cerveses. Per això és important llegir bé l'etiqueta dels productes manufacturats per detectar-hi la presència de lactosa i evitar els que no continguin una llista d'ingredients. Cal tenir en compte que la lactosa també es pot trobar en alguns fàrmacs.

Actualment al mercat hi ha una àmplia varietat de marques que ofereixen productes sense lactosa. L'Associació d'Intolerants a la Lactosa Espanya (ADILAC) ofereix a les empreses interessades un segell que les identifica.

En molts casos es toleren petites quantitats de llet. Es recomana fraccionar-ne el consum al llarg del dia i ingerir-les acompanyades d'altres aliments.

Les persones amb un nivell baix de tolerància poden afegir en les ingestes preparats farmacològics que incorporen l'enzim lactasa i que, per tant, permeten digerir la lactosa.

Una dieta sense llet i derivats pot provocar un dèficit de calci que cal evitar amb el consum d'altres aliments que també contenen aquest mineral, com:

Hortalisses de fulles verdes.

Fruits secs.

Llegums.

Llet de soja.

Tofu.

Alguns tipus de peix, com sardines, i també musclos o escopinyes.

A més, cal consumir productes rics en vitamina D, necessària per a l'absorció del calci, com ous, fetge, salmó i tonyina. Cal recordar que la vitamina D s'obté bàsicament a partir d'una exposició prudent als raigs solars. En aquest sentit, són suficients exposicions regulars curtes, de 15-20 minuts, evitant les hores de màxima irradiació (12-16 h en horari de primavera i d'estiu), i sense protecció. Una estratègia saludable és aprofitar un passeig o la pràctica d'activitat física per prendre aquesta dosi controlada de sol.

En alguns casos, i sempre per consell d'un professional, pot ser necessari un suplement dietètic per garantir la ingesta de calci, vitamina D o altres nutrients.
És molt important:

Ser conscient que la intolerància a la lactosa no és una malaltia. És un trastorn que requereix una adaptació alimentària per evitar patir-ne les conseqüències.

Tenir la certesa que les molèsties observades responen a una intolerància real a la lactosa. És necessari fer un diagnòstic previ abans de disminuir o eliminar el consum de lactis i, arribat el cas, estar ben assessorats sobre les adaptacions alimentàries necessàries per evitar possibles carències nutricionals.

Data d'actualització: 28.12.2020

# data[].attributes.attachment_link.description
Hi ha dos tipus bàsics d'intolerància a la lactosa: Intolerància primària. Manté un curs crònic, ja que es produeix per una disminució progressiva de les concentracions de lactasa, fet que provoca la disminució, amb el pas del temps, de la capacitat de digerir la lactosa de la llet.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Judit Camp i Nus: Consultora de Salut i Alimentació

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ja vos avanço que per jo, el sucre és un dels dimonis lletjos de l'alimentació (tant infantil com adulta però, me preocupa més l'alimentació infantil perquè ells encara tenen molts anys per davant per poder gaudir del seu cos).

Al nostre cos, li calen greixos, proteïnes, vitamines, minerals, aigua, ... i, també hidrats de carboni (dels que forma part el sucre). Però, d'hidrats de carboni n'hi ha:

d'absorció molt ràpida (mono i disacàrids): sucs de fruita, mel, sucre, melasses, ...

d'absorció ràpida (mono i disacàrids amb fibra): fruita sencera (i polisacàrids refinats): pa o farines blanques

d'absorció lenta: cereals integrals, llegums, alguns vegetals, ...

Això de l'absorció vol dir lo ràpid que passen a la sang i el 'xute' de sucre que injectem al cos.

Quan ingerim hidrats de carboni, els processem per tal de generar glucosa i obtenir energia. Un cop processats i presents en el plasma sanguini, la insulina (hormona) s'encarrega d'obrir una "porta" per deixar-la entrar a les cèl·lules i emmagatzemar-la en altres parts del cos: els muscles o fetge (si no tenen dipòsits de glucogen) o en forma de cèl·lules de greix.

La qüestió és que si passen molt de pressa a la sang, ens emborratxem de sucre perquè la insulina no pot gestionar-los tan ràpid...

Llavors passa allò que primer tenim un estat d'hiperglucèmia (excitació, per això ens agrada tant prendre sucre) i, després, d'hipoglucèmia ( depressió del sistema) molt més llarg que el de hiper.

A més de ser important per les nostres emocions, el sucre que no cremem l'emmagatzemem en forma de greix, acidifica l'organisme (inici de malalties tan importants com el càncer, cardiovasculars, ...), cansem les nostres vísceres per haver de gestionar-lo (sobretot fetge i pàncrees), debilitem les nostres reserves de vitamines i minerals (perquè gastem els emmagatzemats per poder metabolitzar el sucre), debilitem els ossos perquè fa que eliminem calci, debilitem el sistema immunitari, ... i, no pararia d'escriure si hagués de llistar tots els desavantatges de prendre sucre.

Llavors, siguem positius: Que pots fer per anar eliminant-lo?

Doncs, substituir-lo per altres aliments dolços que siguin d'absorció més lenta:

les fruites senceres porten fructosa però, com que va acompanyada de fibra, fa que s'absorbeixi més lentament. Res a veure a quan consumim fructosa sola. A més, també porten les vitamines i els minerals necessaris per processar-lo (si no, el cos els agafa de les seves reserves).

Allí on fins ara afegíem sucre, substituir-lo per canyella, vainilla, compota de fruita dolça (poma, pera, ...), verdures com remolatxa, carabassa, pastanaga, o, també, farina de garrofa.

Una altra alternativa però, de la que no hem d'abusar són els dàtils Medjool, panses, orellanes, la mel, l'estèvia (ull que sigui estèvia, mira la composició) o el xilitol.

A més, si som 'dolços' de tracte amb nosaltres mateixos, amb els que ens relacionem i compartim i amb el Món que ens acull i ens facilita la vida, segurament no sentirem aguesta necessitat, a vegades irrefrenable, de menjar sucre o, estarem més serens per buscar-li un substitut molt més simpàtic!

Judit Camp i Nus

juditcampinus@gmail.com

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Visualitza totes les entrades de juditcampinus

# data[].attributes.attachment_link.title
I el sucre? Per què ens agrada? Ens en cal?

# data[].attributes.attachment_link.description
Ja vos avanço que per jo, el sucre és un dels dimonis lletjos de l'alimentació (tant infantil com adulta però, me preocupa més l'alimentació infantil perquè ells encara tenen molts anys per davant per poder gaudir del seu cos). Al nostre cos, li calen greixos, proteïnes, vitamines, minerals, aigua, ...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Judit Camp i Nus: Consultora de Salut i Alimentació

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El gluten ha agafat molt mala fama en els últims temps i, de fet, no és una molècula gaire simpàtica pel nostre intestí i sistema immune però, ull, que darrere del sense gluten hi ha tota una gran confusió!

La glutelina i altres prolamines, com la gliadina, són proteïnes que provenen dels que diem 'cereals amb gluten': blat (amb totes les variants: kamut, espelta, triticale, i formats: cuscús, bulgur, ...), ordi, sègol i civada no certificada SG.

A la indústria, li agrada tant aquesta molècula, el gluten, perquè li permet donar elasticitat als aliments i que tinguin aquesta textura 'toveta' que tant ens agrada als consumidors. A més, li facilita molt la feina de processar els aliments perquè n'optimitza el procés (ho fa més ràpid)...

Així que la predominança del gluten en la nostra alimentació, que pareix que estigui per tot arreu, no es deu a les nostres necessitats sinó, a les de la indústria.

També dir-te que les proteïnes de les llavors més ancestrals, no eren tan agressives com les actuals (que ha transformat la indústria per optimitzar el seu benefici).

El gluten i 'els seus amics' que l'acompanyen (inhibidors de l'amilasa tripsina, lectines, fitats, ...) són potencials agressors de les nostres parets intestinals i, també, alteradors del nostre sistema immune que tant lligat està a l'intestí.

A això, hem d'afegir-hi que la salut dels nostres intestins cada vegada està més compromesa pels tòxics que ens rodegen, l'alimentació poc natural, l'estrès, ...

La predominànica del gluten es deu a les necessitats de la indústria (no a les nostres)

Cada vegada més persones reaccionen al gluten per la 'qualitat' del seu intestí que ràpidament es sensibilitza davant d'un agressor.

A això, afegim-hi que ningú el necessita dins una alimentació equilibrada.
Quina és la meva posició respecte al gluten?

Si ets celíac o al·lèrgic al gluten, evidentment, sigues molt curós i no en mengis (tampoc traces).
Prevalença intolerants (celiaquia) 1/100

Prevalença al·lèrgics 1/1000

No mengis productes etiquetats com a 'gluten free' amb la confiança* que són saludables (només diu que no tenen gluten).

Si ets sensible al gluten (o al blat), no en mengis perquè estàs fent mal a les teves parets intestinals (no cal que t'encaparris amb les traces i, tampoc, si en menges una mica de tant en tant, sempre que sigui de qualitat). Aquest mecanisme funciona més per assiduïtat i quantitat.

has de fer-te un test de laboratori per saber si ets una persona sensible a aquestes molècules.

Prevalença en la població 6/100

No mengis productes etiquetats com a 'gluten free' amb la confiança* que són saludables.

Si notes que el gluten se't posa malament (prevalença no documentada però, m'atreveixo a dir 50/100) o sents que alguna cosa no està bé en la teva salut ('no sé que em passa però sento que alguna cosa no em senta bé'):
No mengis productes industrials amb gluten (pasta o pa, per exemple)

No en tinguis a casa teva però, si en menges a casa un amic o restaurant de tant en tant, no t'atabalis. Aprofita per autoavaluar-te el seu efecte (no serà greu).

Fes-te una 'autovacuna' de tant en tant amb un aliment amb gluten de qualitat, per exemple, menja kamut en gra bullit un cop al mes o més sovint.
El motiu d'aquesta recomanació és perquè el teu intestí estigui preparat per processar aquesta molècula potencialment agressora (si mai li'n dones, quan un dia en mengessis per accident, com que l'intestí s'ha desacostumat, podria fer una reacció poc adaptativa).

No mengis productes etiquetats com a 'gluten free' amb la confiança* que són saludables

Si no notes res quan menges productes amb gluten i et trobes bé: enhorabona!
No cal que canviïs res. El gluten no és una molècula beneficiosa però, potser a tu, no et fa especialment mal i ets capaç de gestionar-la amb eficàcia. Ara, tampoc n'abusis!

(*) Per què dic que no mengis productes etiquetats com a 'gluten free' amb la confiança que són saludables?

Perquè la indústria (que el que vol és vendre) sap que ara estan molt de moda i, elabora PRODUCTES INDUSTRIALS lliures de gluten (sí!!!) però, amb molts additius, edulcorant, greixos hidrogenats i altres marranades que els fan molt palatals però, molt poc saludables.

Recorda que el gluten només està al blat (i variants), ordi, sègol i alguna civada!!! Imagina si hi ha ALIMENTS que pots menjar que no duen gluten i no cal que compris PRODUCTES elaborats amb un segell que només és útil per les persones que han d'ocupar-se que no hi ha traces.

Qualsevol dubte pots preguntar-me a juditcampinus@gmail.com

Judit Camp i Nus

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Visualitza totes les entrades de juditcampinus

# data[].attributes.attachment_link.description
El gluten ha agafat molt mala fama en els últims temps i, de fet, no és una molècula gaire simpàtica pel nostre intestí i sistema immune però, ull, que darrere del sense gluten hi ha tota una gran confusió! La glutelina i altres prolamines, com la gliadina, són proteïnes que provenen dels que diem 'cereals...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Una vegada hem ingerit un aliment, comença un viatge pel nostre cos fins que els nutrients que contenen arriben al seu destí final: les cèl·lules dels teixits.
La digestió és el procés mitjançant el qual els aliments que ingerim es descomponen en les seves unitats constituents fins aconseguir elements simples que siguem capaços d'assimilar.
Aquests elements simples són els nutrients i podem utilitzar-los per obtenir d'ells energia o per incorporar-los a la nostra pròpia matèria viva. Els principals responsables del procés de la digestió són els enzims digestius, la funció dels quals és trencar els enllaços entre els components dels aliments.

La digestió comença en la boca amb la masticació i d'insalivació. Al temps que l'aliment es va trocejant, es mescla amb la saliva fins aconseguir que estigui en condicions de passar a l'estómac. La saliva conté un enzim anomenat amilasa salivar, que actua sobre els midons i comença a transformar-los en monosacàrids. La saliva també conté un agent antimicrobià - el lisozim-, que destrueix part de les bactèries contingudes en els aliments i grans quantitats de moc, que converteixen l'aliment en una massa modelable i protegeixen les parets del tub digestiu.

La temperatura, textura i sabor dels aliments es processen de tal forma que el sistema nerviós central pot adequat les secrecions de tots els òrgans implicats en la digestió a les característiques concretes de cada aliment.

No s'han de empassar els aliments que no estiguin pràcticament reduïts a líquid (mastegant les vegades que sigui necessari cada bocat). És l'únic punt que podem controlar directament en el procés digestiu i hem d'aprofitar-lo, ja que solament amb una bona masticació solucionarem una gran part dels problemes digestius més comuns.

El pas de l'aliment a l'estómac es realitza mitjançant una vàlvula -el càrdies- , que permet el pas de l'aliment de l'esòfag a l'estómac, però no en sentit contrari. Quan no es possible dur a terme la digestió en l'estómac adequadament es produeix el reflex del vòmit i aquesta vàlvula s'obre buidant el contingut de l'estómac.

En l'estómac, sobre els aliments s'aboquen grans quantitats de suc gàstric, que amb la seva forta acidesa aconsegueix desnaturalitzar les proteïnes que queden i, a més a més, matar moltes bactèries. També es segrega pepsina, l'enzim que s'encarrega de partir les proteïnes ja desnaturalitzades en cadenes curtes dels seus aminoàcids constituents.

Els glúcids s'emporten part de la digestió estomacal, ja que la ptiatlina (tipus d'enzim) deixa d'actuar en mig de l'àcid de l'estómac. Això suposa que els midons i sucres es vagin mesclant amb l'àcid clorhídric del contingut estomacal, tenint en compte que la seva digestió s'atura fins que surten de l'estómac. La digestió en l'estómac pot durar varies hores i la temperatura passa dels 40 graus, per la qual cosa a vegades les sucres i midons a mig digerir es fermenten, donant lloc als coneguts gasos que s'expulsen per la boca o passen per l'intestí.

Els lípids passen pràcticament inalterats per l'estómac. No hi ha cap enzim important que es preocupi d'ells. Però, els lípids tenen la capacitat d'alentir la digestió de la resta de nutrients, ja que envolten els petits fragments d'aliment i no permeten l'accés dels sucs gàstrics i enzims a aquets.

Una vegada ha finalitzat el treball de l'estómac, s'aboca el contingut des de l'estómac - quimo - al duodè en petites porcions mitjançant una altra vàlvula: el pílor. Allà es continuarà la digestió dels elements que no van poder ser digerits en l'estómac per la necessitat de tenir un mitja menys àcid per la seva descomposició (greixos i glúcids).

Només entrar al quimo el contingut abocat per l'estómac és neutralitzat per l'abocament de les secrecions alcalines del pàncrees perquè enzims de l'intestí prim actuïn sobre ell.

El fetge també aboca les seves secrecions en l'intestí: la bilis.

Mentre que l'aliment va avançant per l'intestí s'afegeixen altres secrecions, com el suc entèric o suc intestinal, que conté diversos enzims per finalitzar la tasca de trencar les molècules de tots els nutrients.

Els nutrients que han aconseguit la mida adequada i són d'utilitat traspassen la paret intestinal i passen a la sang.

La resta es dirigeix a l'intestí gros, on hi ha gran quantitat de microorganismes que constitueixen la flora intestinal, convertint en excrements tot allò que és innecessari per l'organisme.

El resultat de la digestió es pot resumir així:

Glúcids: tots els glúcids digeribles es converteixen en glucosa i altres monosacàrids i passen a la sang.

Proteïnes: es fraccionen en aminoàcids que també són absorbits i passen a la sang.

Lípids: es separen en els seus àcids grassos i glicerina per traspassar la paret intestinal.

Transport fins als teixits:

Una vegada els nutrients arriben a la sang, prenen diferents rutes segons el tipus de nutrients que siguin i les nostres necessitats del moment. El sistema nerviós central acaba decidint que s'ha de fer amb cadascun dels nutrients.

Entre els possibles destins estan: diversos teixits per la seva utilització immediata o reserva d'ús ràpid, el fetge per la seva transformació en altres tipus de nutrients més necessaris, o el teixit adipós per a la seva acumulació en forma de greix com a reserva energètica a llarg termini o aïllament tèrmic.

Les diferents substàncies que transporta la sang es reparteixen per la xarxa de petits capil·lars fins arribar a cadascú dels teixits del cos humà. Però on realment són necessaris és en cada una de les cèl·lules que composen aquests teixits.

Aquest és l'últim pas del procés i la fi d'aquest llarg però apassionant viatge. Els nutrients que floten en el nostre mar interior són absorbits per les nostres cèl·lules, i una vegada en l'interior d'aquestes són digerits, transformats i utilitzats en funció de les necessitats i del tipus de cèl·lula. Diverses substàncies com la insulina gestionen l'ús que les cèl·lules fan d'aquests nutrients.
Font: UNED. Facultat de Ciències. Nutrició i Dietètica

# data[].attributes.attachment_link.title
LA IMPORTÀNCIA DE COMPRENDRE EL PROCÉS DE LA NUTRICIÓ - Mutualitat de Futbolistes

# data[].attributes.attachment_link.description
Una vegada hem ingerit un aliment, comença un viatge pel nostre cos fins que els nutrients que contenen arriben al seu destí final: les cèl·lules dels teixits. La digestió és el procés mitjançant el qual els aliments que ingerim es descomponen en les seves unitats constituents fins aconseguir elements simples que siguem capaços d'assimilar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Una vegada hem ingerit un aliment, comença un viatge pel nostre cos fins que els nutrients que contenen arriben al seu destí final: les cèl·lules dels teixits.
La digestió és el procés mitjançant el qual els aliments que ingerim es descomponen en les seves unitats constituents fins aconseguir elements simples que siguem capaços d'assimilar.
Aquests elements simples són els nutrients i podem utilitzar-los per obtenir d'ells energia o per incorporar-los a la nostra pròpia matèria viva. Els principals responsables del procés de la digestió són els enzims digestius, la funció dels quals és trencar els enllaços entre els components dels aliments.

La digestió comença en la boca amb la masticació i d'insalivació. Al temps que l'aliment es va trocejant, es mescla amb la saliva fins aconseguir que estigui en condicions de passar a l'estómac. La saliva conté un enzim anomenat amilasa salivar, que actua sobre els midons i comença a transformar-los en monosacàrids. La saliva també conté un agent antimicrobià - el lisozim-, que destrueix part de les bactèries contingudes en els aliments i grans quantitats de moc, que converteixen l'aliment en una massa modelable i protegeixen les parets del tub digestiu.

La temperatura, textura i sabor dels aliments es processen de tal forma que el sistema nerviós central pot adequat les secrecions de tots els òrgans implicats en la digestió a les característiques concretes de cada aliment.

No s'han de empassar els aliments que no estiguin pràcticament reduïts a líquid (mastegant les vegades que sigui necessari cada bocat). És l'únic punt que podem controlar directament en el procés digestiu i hem d'aprofitar-lo, ja que solament amb una bona masticació solucionarem una gran part dels problemes digestius més comuns.

El pas de l'aliment a l'estómac es realitza mitjançant una vàlvula -el càrdies- , que permet el pas de l'aliment de l'esòfag a l'estómac, però no en sentit contrari. Quan no es possible dur a terme la digestió en l'estómac adequadament es produeix el reflex del vòmit i aquesta vàlvula s'obre buidant el contingut de l'estómac.

En l'estómac, sobre els aliments s'aboquen grans quantitats de suc gàstric, que amb la seva forta acidesa aconsegueix desnaturalitzar les proteïnes que queden i, a més a més, matar moltes bactèries. També es segrega pepsina, l'enzim que s'encarrega de partir les proteïnes ja desnaturalitzades en cadenes curtes dels seus aminoàcids constituents.

Els glúcids s'emporten part de la digestió estomacal, ja que la ptiatlina (tipus d'enzim) deixa d'actuar en mig de l'àcid de l'estómac. Això suposa que els midons i sucres es vagin mesclant amb l'àcid clorhídric del contingut estomacal, tenint en compte que la seva digestió s'atura fins que surten de l'estómac. La digestió en l'estómac pot durar varies hores i la temperatura passa dels 40 graus, per la qual cosa a vegades les sucres i midons a mig digerir es fermenten, donant lloc als coneguts gasos que s'expulsen per la boca o passen per l'intestí.

Els lípids passen pràcticament inalterats per l'estómac. No hi ha cap enzim important que es preocupi d'ells. Però, els lípids tenen la capacitat d'alentir la digestió de la resta de nutrients, ja que envolten els petits fragments d'aliment i no permeten l'accés dels sucs gàstrics i enzims a aquets.

Una vegada ha finalitzat el treball de l'estómac, s'aboca el contingut des de l'estómac - quimo - al duodè en petites porcions mitjançant una altra vàlvula: el pílor. Allà es continuarà la digestió dels elements que no van poder ser digerits en l'estómac per la necessitat de tenir un mitja menys àcid per la seva descomposició (greixos i glúcids).

Només entrar al quimo el contingut abocat per l'estómac és neutralitzat per l'abocament de les secrecions alcalines del pàncrees perquè enzims de l'intestí prim actuïn sobre ell.

El fetge també aboca les seves secrecions en l'intestí: la bilis.

Mentre que l'aliment va avançant per l'intestí s'afegeixen altres secrecions, com el suc entèric o suc intestinal, que conté diversos enzims per finalitzar la tasca de trencar les molècules de tots els nutrients.

Els nutrients que han aconseguit la mida adequada i són d'utilitat traspassen la paret intestinal i passen a la sang.

La resta es dirigeix a l'intestí gros, on hi ha gran quantitat de microorganismes que constitueixen la flora intestinal, convertint en excrements tot allò que és innecessari per l'organisme.

El resultat de la digestió es pot resumir així:

Glúcids: tots els glúcids digeribles es converteixen en glucosa i altres monosacàrids i passen a la sang.

Proteïnes: es fraccionen en aminoàcids que també són absorbits i passen a la sang.

Lípids: es separen en els seus àcids grassos i glicerina per traspassar la paret intestinal.

Transport fins als teixits:

Una vegada els nutrients arriben a la sang, prenen diferents rutes segons el tipus de nutrients que siguin i les nostres necessitats del moment. El sistema nerviós central acaba decidint que s'ha de fer amb cadascun dels nutrients.

Entre els possibles destins estan: diversos teixits per la seva utilització immediata o reserva d'ús ràpid, el fetge per la seva transformació en altres tipus de nutrients més necessaris, o el teixit adipós per a la seva acumulació en forma de greix com a reserva energètica a llarg termini o aïllament tèrmic.

Les diferents substàncies que transporta la sang es reparteixen per la xarxa de petits capil·lars fins arribar a cadascú dels teixits del cos humà. Però on realment són necessaris és en cada una de les cèl·lules que composen aquests teixits.

Aquest és l'últim pas del procés i la fi d'aquest llarg però apassionant viatge. Els nutrients que floten en el nostre mar interior són absorbits per les nostres cèl·lules, i una vegada en l'interior d'aquestes són digerits, transformats i utilitzats en funció de les necessitats i del tipus de cèl·lula. Diverses substàncies com la insulina gestionen l'ús que les cèl·lules fan d'aquests nutrients.
Font: UNED. Facultat de Ciències. Nutrició i Dietètica

# data[].attributes.attachment_link.title
LA IMPORTÀNCIA DE COMPRENDRE EL PROCÉS DE LA NUTRICIÓ - Mutualitat de Futbolistes

# data[].attributes.attachment_link.description
Una vegada hem ingerit un aliment, comença un viatge pel nostre cos fins que els nutrients que contenen arriben al seu destí final: les cèl·lules dels teixits. La digestió és el procés mitjançant el qual els aliments que ingerim es descomponen en les seves unitats constituents fins aconseguir elements simples que siguem capaços d'assimilar.

# data[].attributes.attachment_link.title
La vitamina que ajuda a millorar la teva memòria i a enfortir-la

# data[].attributes.attachment_link.description
Els seus beneficis estan més que demostrats

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les vitamines són substàncies orgàniques, concretament són nutrients essencials per l'organisme que necessitem incorporar mitjançant els aliments, ja que el nostre cós no les crea de manera natural en quantitats suficients. Les vitamines tenen funcions regenadores, participant en reaccions químiques essencials per mantenir les funcions vitals.

Hi ha 13 vitamines en total i es troben en aliments de diferent naturalesa.

Classificació de les vitamines
La més habitual fa referència a si les vitamines es troben en la part aquosa dels aliments i les que estan contingudes a la part greixosa. Hi ha les vitamines hidrosolubles -vitamines del grup B i C, per exemple- i les vitamines liposolubles -la vitamina A, D, E i la K entre altres-.

Funcions
Cada vitamina té una funció específica i variada que milloren el correcte funcionament de l'organisme:

Vitamina A (retinol)
És essencial per a la visió, creixement, el bon funcionament del sistema immunitari i per mantenir la pell i les mucoses sanes, afavoreix la cura del sistema reproductor i és un potent antioxidant.
Aliments on trobar-la: com retinol (vitamina A ja pre-formada) es troben a aliments d'origen animal -fetge, llet sencera i mantega sobretot-. Com carotè (són convertits en retinol en l'organisme) es troben en vegetals com els vegetals de color vermell, groc o verd com la pastanaga, espinacs, col, tomàquets, carbassa, meló, etc.

Salut i bons aliments!

# data[].attributes.attachment_link.title
Què són les vitamines? Què ens aporta cada vitamina? - Grup Llobet

# data[].attributes.attachment_link.description
Les vitamines són substàncies orgàniques, concretament són nutrients essencials per l'organisme que necessitem incorporar mitjançant els aliments, ja que el nostre cós no les crea de manera natural en quantitats suficients. Les vitamines tenen funcions regenadores, participant en reaccions químiques essencials per mantenir les funcions vitals.

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Qué son las vitaminas y la sales minerales? - Alimentación saludable para niños

# data[].attributes.attachment_link.title
ELS GREIXOS A LA NOSTRA DIETA: BONS O DOLENTS? - Mutualitat de Futbolistes

# data[].attributes.attachment_link.description
Un grandíssim número de persones està convençuda de que els greixos són els dolents de la pel·lícula. Durant els darrers anys, han aparegut en el mercat una gran quantitat d'aliments anomenats "baixos en greix" bones per determinades dietes. El temor als greixos en la població és un fet, si volen mantenir la seva figura o millorar l'estat general de la salut.

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Qué son las grasas? - Alimentación saludable para niños

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En consumir aliments amb proteïnes, l'organisme les digereix i les descompon en aminoàcids, que són combinats mitjançant el procés anomenat síntesi de proteïnes i amb les noves proteïnes es construeixen teixits nous.

Per a què són necessàries?

1. Transporten la substància grassa a través de la sang i així eleven les defenses de l'organisme.

2. Mantenen i reparen els teixits. Fan una funció de resistència i estructural. Regeneren, reparen i donen resistència als òrgans i teixits.

3. Tenen un paper molt important en la producció d'enzims metabòlics i digestius.

4. Participen en els mecanismes de defensa ja que formen part de l'estructura dels anticossos del sistema immunitari.

5. Creen anticossos.

6. Tenen una funció enzimàtica i actuen com biocatalitzador per poder accelerar les reaccions químiques del metabolisme.

7. Mantenen el pH intern i l'equilibri osmòtic.

8. Compleixen una funció energètica ja que poden aportar 4 kcal d'energia per gram.

On trobem les proteïnes?

Les proteïnes es poden trobar en aliments d'origen animal o vegetal. Entre els aliments procedents d'origen animal hi ha els ous, els ocells, el peix, la carn i els productes lactis.

En canvi, entre els aliments d'origen vegetal hi ha la soja, els fruites seques, els xampinyons, els llegums i els cereals.

I quina quantitat de proteïnes hem d'ingerir?

Cal consumir la quantitat recomanada diàriament adequant-la a les necessitats pròpies. Hem d'aportar entre un 12-15% de les calories totals de la dieta a través de les proteïnes.

Quan un producte té un contingut alt en proteïnes?

Podem dir que un producte té un contingut alt en proteïnes i, per tant, es pot posar aquesta declaració en l'envàs del producte, sempre que les proteïnes aportin com a mínim el 20% del valor energètic de l'aliment.

# data[].attributes.attachment_link.description
Les proteïnes són els elements estructurals principals de les cèl*lules i teixits de l'organisme, és a dir, s'encarreguen de la construcció del cos humà i són la base sobre la qual es formen els ossos i els músculs. Gràcies a les proteïnes podem construir el nostre organisme. Les proteïnes són...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Salut Laboral - Benestar en el lloc de treball

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les proteïnes són macromolècules formades per molècules més petites, denominades aminoàcids.

Hi ha 20 tipus d'aminoàcids diferents. D'aquests 20, el cos pot sintetitzar 12 per si sol, són els anomenats aminoàcids no essencials. Els altres 8, són els anomenats aminoàcids essencials i els hem d'obtenir a través dels aliments perquè el cos els pugui sintetitzar.

Tots dos són igual d'importants perquè el nostre organisme pugui funcionar correctament. No obstant això, hem de prestar especial atenció als essencials ja que, al no poder-los produir per nosaltres mateixos, necessitem alimentar-nos correctament perquè el cos obtingui les quantitats diàries que necessita.

Si no obtenim les quantitats diàries recomanades de proteïnes, el nostre cos no podrà funcionar correctament i a llarg termini pot causar-nos problemes de salut i derivar en l'aparició de malalties.

Això sí, cal menjar la quantitat justa que necessitem perquè ingerir massa proteïnes també pot causar-nos problemes de salut.

Les proteïnes, també es coneixen com els elements bàsics de la vida perquè són el component principal de les cèl·lules, els músculs i els altres teixits del cos humà. Són més importants del que pot semblar al principi.

Després de l'aigua, són l'element més present en el nostre organisme (quant a volum es refereix) i el que participa en més processos cel·lulars.

Què ens aporten a l'organisme?

Els aliments amb proteïnes aporten moltes coses al nostre organisme. Com hem esmentat abans, són un element bàsic perquè els nostres òrgans funcionin de manera correcta.

Per a començar, són les encarregades de donar l'energia que necessiten als nostres músculs, mantenen la massa muscular de manera òptima.

Construeixen teixit, a part del muscular, de la resta d'elements interns. I reparen el teixit o els òrgans danyats després d'una ferida.

Ajuden a regular i sintetitzar les hormones, per tant, si no volem tenir un desajustament hormonal hem de controlar les quantitats de proteïnes que ingerim.

També ajuden a crear anticossos, la qual cosa millorarà el nostre sistema immunitari i ens permetrà tenir millor salut.

A més, també estan presents en el moment en que es creen alguns dels neurotransmisors .

Unes altres, funcionen com a enzims i faciliten la creació de reaccions químiques dins del nostre cos. O ajuden a regular els nivells de sucre en sang.

Algunes proteïnes s'encarreguen de portar nutrients, com per exemple els lípids, les vitamines o els minerals on els necessitem.

Per acabar, certes proteïnes regulen l'expressió d'alguns gens o regulen la divisió de les cèl·lules.

Com veieu, les proteïnes ens ajuden amb moltes coses, en la creació de teixit, múscul i ossos, regulen els nivells de sucre en sang, transporten elements essencials als òrgans, creen anticossos, i molt més. Per això és important seguir una dieta equilibrada perquè el nostre organisme sintetitzi tots els tipus de proteïnes. Perquè no tinguem cap desequilibri.

Són un element, no tan petit com pot semblar, però bàsic i vital per al bon funcionament dels nostres sistemes.

# data[].attributes.attachment_link.title
Què ens aporten les proteïnes al nostre organisme | WellWo

# data[].attributes.attachment_link.description
Les proteïnes són macromolècules formades per molècules més petites, denominades aminoàcids. Hi ha 20 tipus d'aminoàcids diferents. D'aquests 20, el cos pot sintetitzar 12 per si sol, són els anomenats aminoàcids no essencials. Els altres 8, són els anomenats aminoàcids essencials i els hem d'obtenir a través dels aliments perquè el cos els pugui sintetitzar.

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Qué son los hidratos de carbono? - Alimentación saludable para niños

# data[].attributes.attachment_link.title
👨‍🎓👩‍🎓 Diccionario de nutrición | CURSO GRATIS

# data[].attributes.attachment_link.description
🍲📚 Te presentamos el diccionario de la nutrición. Una forma de aprender nutrición GRATIS con nuestro curso de nutrición BÁSICO. Tanto si eres un estudiante c...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
0:00 / 1:01•Watch full video

# data[].attributes.attachment_link.title
DIFUSION SIMPLE: Transporte celular pasivo 😉

# data[].attributes.attachment_link.title
DIFUSIÓN FACILITADA 👉 Transporte celular pasivo

# data[].attributes.attachment_link.title
Coneguem els nutrients de la llet - Blog Llet Nostra

# data[].attributes.attachment_link.description
Si ens preguntessin com és la llet, el més probable que respondríem seria “un líquid de color blanquinós, d’un gust suau amb un toc de dolçor, i una olor molt característica”.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La llet ha format part de l'alimentació humana des de fa milers d'anys, sent un aliment nutritiu, versàtil, deliciós i fàcil d'obtenir. És una font important de proteïnes, calci, vitamines D i B12, i això la converteix en un aliment molt important per a la salut òssia. La llet també es considera un aliment proteic complet, ja que conté els nou tipus d'aminoàcids essencials perquè el cos funcioni de manera òptima.

No tot és llet

Encara que habitualment parlem de llet de vaca, existeixen diferents tipus de llet segons el seu origen (vaca, cabra, etc.), també segons la seva composició (sencera, semidesnatada, desnatada), així com les versions enriquides amb diferents tipus de vitamines com la llet de creixement o desproveïdes d'algun nutrient com la llet sense lactosa. Veiem les diferències i similituds entre elles.

Sencera, semidesnatada i desnatada

La llet sencera s'anomena així perquè la seva composició és la més propera a la forma en què surt fresca de la vaca, amb un 3,5% de greix. En general, aquest tipus de llet és la recomanada pels nens i nenes, ja que la ingesta de greixos saludables és essencial per a un desenvolupament òptim. Diferents estudis conclouen que el consum de llet sencera en aquesta edat, impediria el desenvolupament de l'obesitat i el sobrepès, simplement per l'efecte saciant del greix.

La llet semidesnatada té un contingut de greixos reduït (aproximadament 2% per litre) i la llet desnatada gairebé no conté greixos (0,5% per litre), per tant, són menys calòriques que la sencera, però contenen la mateixa quantitat de proteïnes, hidrats de carboni, minerals i vitamines.

Llet de cabra

Quan parlem de la llet, ens referim a la de vaca, però n'hi ha més tipus, com per exemple la de cabra. Aquesta és similar a la de vaca, té més o menys el mateix contingut en greixos, calci i vitamines del grup B. Tanmateix, té quatre particularitats: les cabres converteixen el carotè de la seva dieta en vitamina A de manera més eficient que les vaques, produint llet, nata i mantega més blanques; els seus lípids contenen àcids grassos de cadena molt curta que ajuda a afavorir la digestió, ja que requereixen menys enzims; la llet de cabra conté menys lactosa que la de vaca i conté menys caseïna (proteïna) que la de vaca, s'assembla més a la llet materna.

Llet materna

La llet materna és font de tots els nutrients que nodreixen i protegeixen als nadons, però sabíeu que la seva composició canvia amb el pas del temps en paral·lel al seu desenvolupament? També conté enzims que afavoreixen la digestió dels greixos (lipasa) i de la lactosa (lactasa), i també per protegir el nadó contra certs bacteris (lisozims). És rica en diverses espècies bacterianes que estableixen una autèntica microbiota intestinal destinada a protegir els intestins del nadó de possibles infeccions digestives.

A partir del primer any, la dieta del bebè ja està ben diversificada. Una opció fins als tres anys són les llets de creixement. La seva principal funció és cobrir la majoria de les necessitats de l'infant en ferro, àcids grassos essencials (omega 3 i 6) i quantitats de sodi i proteïnes. També són una font interessant de vitamines A i D.

Llet sense lactosa

Existeixen persones amb intolerància a la lactosa o amb fragilitat intestinal, generalment per la menor quantitat d'un enzim denominat lactasa que es produeix de manera natural a l'intestí prim i que se sintetitza durant la infància i que predigereix la lactosa, "sucre" natural que es troba a la llet i conseqüentment en els seus derivants, encara que el contingut varia d'un producte a un altre, per exemple els formatges tenen menys quantitat que la llet. Per aquest motiu beure productes làctics sense lactosa facilita la digestió a aquestes persones. Els fabricants utilitzen la lactasa que predigereix la lactosa, per fer aquests productes.

Begudes vegetals

Una altra opció són les begudes vegetals, que poden provenir de cereals o pseudocereals (civada, arròs, espelta, quinoa, ordi, etc.), oleaginoses (avellanes, ametlles, nous) o llegums (soja, cigrons). Per tant, la beguda vegetal té l'avantatge de no contenir lactosa, però els seus valors nutricionals són diferents segons el tipus de beguda, a més a més alguns fabricants hi afegeixen sucre refinat, oli vegetal per espessir-les o enfortir-les amb calci i vitamines.

La beguda de soja és una de les begudes vegetals més comunes. La soja és un llegum ric en fibres i àcids grassos poliinsaturats que afavoreixen la reducció del colesterol. A més, les proteïnes de soja (isoflavones) tenen una acció protectora sobre els ossos. És una bona idea triar-la enriquida amb calci perquè naturalment no en conté o en conté en molt poca quantitat.

La beguda d'ametlla, és una alternativa per a persones amb al·lèrgies o intoleràncies vinculades a la soja o a la llet de vaca. Té menys proteïnes i s'enriqueix amb molts nutrients, inclosos el calci i la vitamina D.

La beguda de civada és rica en fibra (que ajuda a reduir el colesterol), àcids grassos insaturats, calci, magnesi i ferro. És més digerible, però conté gluten.

La beguda d'arròs, en general, és la beguda vegetal menys al·logènica, això la converteix en una bona opció per a persones amb intolerància o al·lèrgies a la llet de vaca, a la soja, a altres cereals o a la fruita seca. Acostuma a estar enriquida amb calci i proteïnes juntament amb vitamina B12, vitamina D i ferro.

Amb tota aquesta oferta de begudes que poden trobar actualment, tant d'origen animal com vegetal, poden escollir la ideal per a nosaltres segons el nostre estat fisiològic, patologia o preferències personals.

# data[].attributes.attachment_link.description
La llet ha format part de l'alimentació humana des de fa milers d'anys, sent un aliment nutritiu, versàtil, deliciós i fàcil d'obtenir. És una font important de proteïnes, calci, vitamines D i B12, i això la converteix en un aliment molt important per a la salut òssia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La llet i els seus derivats (quallada, formatges o iogurts) són aliments essencials en totes les etapes de la vida i, en particular, en les quals hi ha un major desenvolupament esquelètic, com la infància i l'adolescència, o uns requeriments superiors, com succeeix en l'embaràs, sobretot durant la lactància si la mare alleta al bebè. Per exemple, un nen en edat escolar que begui tres gots de llet diaris o aliments equivalents (iogurts, quallada, formatges...) aconsegueix, a través d'aquests aliments, més de la meitat de les proteïnes i més del 80% del calci i vitamina B2 que necessita.

Del calci se sap que és un dels elements minerals rellevants en la composició de la llet i els derivats làctics. A més, s'identifica com un nutrient essencial per a l'estructura òssia: ja des de l'estat embrionari i fins als 35 anys aproximadament es va dipositant en els ossos/ossos i contribueix a desenvolupar la massa òssia d'un individu. El calci també participa en la transmissió de l'impuls nerviós i en l'excitabilidad muscular, així com en la coagulació de la sang, entre altres funcions.

Segons l'origen

La llet de vaca i els productes elaborats a partir d'ella són els aliments que aporten en gran mesurada el calci, el fòsfor i diverses vitamines necessàries per a diferents funcions orgàniques. No obstant això, hi ha molts tipus de llet, procedents d'altres mamífers, que poden servir com a alternativa a la de vaca i de les quals convé conèixer les seves diferències nutricionals.

Llet d'ovellaTé gairebé el doble de greix que la de vaca, així com major quantitat de proteïnes i lactosa. Els minerals i vitamines també es troben més concentrats, i el seu contingut en aigua és inferior. El seu sabor és bastant fort i aporta més calories que la mateixa quantitat de llet de vaca i de cabra. No és freqüent trobar aquest tipus de llet, encara que sí és una matèria primera rellevant per a l'elaboració de varietat de formatges i derivats làctics com la quallada, a la qual li atorga un sabor molt benvolgut i distingit.

Llet de cabraÉs lleugerament més grassa que la de vaca. El seu contingut en proteïnes és també alguna cosa superior, així com la seva proporció de vitamines i minerals. Després de la llet de vaca, la de cabra és la més consumida a tot el món, sobretot s'empra com a ingredient en l'elaboració de diversos derivats làctics com els formatges de cabra. Aquest tipus de llet té un color més blanc i un sabor més fort que la de vaca, i tal vegada aquestes diferències expliquin el seu menor consum al nostre país. De totes maneres, resulta més fàcil de digerir i el greix que conté tendeix menys a enranciarse. A més, la llet de cabra forma una quallada més tova al mig àcid que la de vaca, la qual cosa és més beneficiós per a les persones que sofreixen trastorns gàstrics, com a úlceres. Fins i tot pot ser un substitut perfecte en cas d'intolerància a la lactosa (sucre escàs en aquest tipus de llet) o en cas d'al·lèrgia a la caseïna de la llet de vaca. No obstant això, si la persona té al·lèrgia a la proteïna beta-lactoglobulina, en lloc de la caseïna, tant el consum de llet de cabra com el de vaca estarien contraindicados.

Llet de búfalaTé major quantitat de greix, proteïnes i lactosa (sucre de la llet) que la llet de vaca, fet que redunda en un major contingut energètic. S'empra com a matèria primera per a l'obtenció d'alguns derivats làctics, com el formatge italià mozzarella, molt utilitzat en l'elaboració de pizzes. L'Índia és el país on es consumeix de manera habitual aquest tipus de llet.

Tractaments aplicats a la llet

La venda de llet crua està prohibida pel risc de toxiinfecciones alimentàries derivades del seu consum. Per aquest motiu la llet crua de vaca no es destina directament al consum humà, sinó que se sotmet a diferents tractaments tèrmics de conservació a través dels quals s'obtenen les llets aptes per al consum.

El tractament de calor més suau és la pasteurització, que dona lloc a la llet pasteuritzada. Aquest tipus de llet (sencera, semidesnatada o descremada) se sotmet a un procés tecnològic que assegura la destrucció de gèrmens patògens i la reducció de la flora banal, sense modificar sensiblement la seva naturalesa fisicoquímica, ni les seves característiques biològiques i qualitats nutritives. Aquest tractament consisteix en la neteja de la llet, l'escalfament posterior en un interval curt de temps (de 72 a 78º C durant 15 a 20 segons), la refrigeració immediata a menys de 4 graus, l'envasament i la conservació en cambra frigorífica a menys de 6 graus. Amb aquest mètode es garanteix la conservació de la llet per al seu consum durant diversos dies, sempre que es mantingui refrigerada.

La llet esterilitzada és llet crua que ha estat sotmesa a un tractament que combina altes temperatures (al voltant de 115º C) amb un temps relativament elevat (esterilització clàssica) o temperatures més elevades (140º C) aplicades durant escassos segons ( llet UHT o uperizada). Qualsevol dels dos tractaments d'esterilització assegura la destrucció total dels microorganismes patògens que es troben en la llet i de les seves espores (formes de resistència dels microorganismes), la qual cosa dona lloc a un producte estable i amb un llarg període de conservació.

No obstant això, l'esterilització clàssica, en estar el producte més temps a temperatures elevades, provoca la pèrdua de certa quantitat de vitamina B1, B2, B3, així com d'alguns aminoàcids essencials. Per això, la indústria làctica afegeix freqüentment aquests nutrients a les llets sotmeses a aquest tractament. A més, en el cas de l'esterilització clàssica (no UHT), el fort escalfament provoca l'aparició d'un lleuger gust a torrat a causa de la caramelización de la lactosa (sucre de la llet). Aquesta reacció química dona lloc a l'aparició de color, sabor i olor a caramel, així com una coloració groguenca en el producte.

En l'àmbit industrial, un tractament que se li aplica a la llet, independentment del tractament tèrmic de conservació, és l'homogeneïtzació . L'objectiu és disminuir la grandària dels glòbuls de greix, de manera que els més petits es dispersen de manera uniforme en la llet i s'evita la formació d'una capa de nata en la superfície de la llet sencera. D'altra banda, la llet homogeneïtzada resulta més fàcil de digerir, té un sabor més agradable i un color més blanc i brillant.

# data[].attributes.attachment_link.title
Curiositats sobre diferents tipus de llet | Consumer

# data[].attributes.attachment_link.description
La llet i els seus derivats (quallada, formatges o iogurts) són aliments essencials en totes les etapes de la vida i, en particular, en les quals hi ha un major desenvolupament esquelètic, com la infància i l'adolescència, o uns requeriments superiors, com succeeix en l'embaràs, sobretot durant la lactància si la mare alleta al bebè.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La gran quantitat de campanyes preventives i de cura de la salut dels últims anys han fet que tinguem molt present la paraula "Colesterol". Ho veiem com una amenaça per al nostre cor relacionada amb el greix dels aliments i que hem de procurar "no tenir alt". Però sabem què és realment el colesterol? En aquest article veurem què és, quins tipus hi ha i com afecta a la nostra salut.
Què és el colesterol?
Segons la Sociedad Española de Hipertensión, "El colesterol és un tipus de greix que circula en la sang i intervé en molts processos de l'organisme". Se sintetitza contínuament en el fetge i circula unit a proteïnes en la sang.
Quina és la funció del colesterol?

Està àmpliament distribuït per l'organisme, especialment en la bilis, sang, teixit nerviós, fetge, ronyó, glàndules suprarenals i fibres nervioses.

Recobreix les connexions neuronals del nostre cervell.

Facilita l'absorció i el transport d'àcids grassos.

A partir del colesterol se sintetitzen algunes hormones, com les sexuals i les tiroïdals.

Per acció dels rajos solars, en la pell el colesterol es transforma en vitamina D.

Quins tipus de colesterol hi ha?
Per veure la tipologia del colesterol primer hem d'entendre què és exactament:

Quan ingerim el greix d'origen animal que contenen alguns aliments, el nostre organisme ha d'assimilar-lo i transportar-lo als diferents teixits. Aquest transport no és fàcil, ja que la major part de la nostra sang és aigua i el greix no es dissol bé en ella. Necessita llavors cobrir-se amb altres substàncies que sí siguin solubles en aigua, (com alguns fosfolípids i proteïnes), donant lloc a les lipoproteïnes, amb diferent composició, pes i funció.

La quantitat i el tipus de proteïnes i greix que forma la lipoproteïna determina la seva densitat: el greix és menys dens, per la qual cosa si conté més grassa i menys proteïnes, considerarem que la lipoproteïna és de baixa densitat. I al contrari.

Per la seva funció, les lipoproteïnes més importants per a l'organisme són:

les denominadas de "alta densitat", les HDL (que corresponen a les sigles High Density Lipoproteins) o també conegudes com a "colesterol bo", i

les de "baixa densitat", les LDL (Low Density Lipoproteins) o conegudes com el "colesterol dolent".

Com afecten els tipus de colesterol a la salut?
El colesterol HDL o d'alta densitat és el "colesterol bo" perquè conté més proteïnes que grasses. Aquesta lipoproteïna, en assemblar-se més al colesterol vell que ja circula en sang, s'adhereix i pot recollir-ho i escombrar-ho amb més facilitat per transportar-ho fins al fetge, on s'emmagatzema o s'expulsa a través de la bilis. D'aquesta manera s'evita l'acumulació del colesterol en la sang que pot arribar a taponar venes i artèries.

Al colesterol LDL o de baixa densitat se li considera el "colesterol dolent" perquè conté més grasses que proteïnes. La funció d'aquesta lipoproteïna és transportar el nou colesterol del fetge a les cèl·lules de l'organisme. Per si mateix no és dolent, però si s'acumula pot pegar-se a l'elastina de les parets de les artèries, deixant adherit el greix que conté i donant lloc a la placa d'ateroma, responsable de la aterosclerosis.

Una vegada coneguts aquestes dades, ja sabem millor l'important paper que exerceix del colesterol per al nostre organisme. És necessari, però també pot ser dolent. Per això és important conèixer els seus nivells mitjançant una simple anàlisi clínica i regular-ho a través d'una bona alimentació, o fins i tot medicació, en cas de ser necessari.
Quins són els nivells òptims de colesterol?

# data[].attributes.attachment_link.title
Què és el colesterol i quins tipus hi ha?

# data[].attributes.attachment_link.description
La gran quantitat de campanyes preventives i de cura de la salut dels últims anys han fet que tinguem molt present la paraula "Colesterol". Ho veiem com una amenaça per al nostre cor relacionada amb el greix dels aliments i que hem de procurar "no tenir alt".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Els minerals són elements químics imprescindibles pel normal funcionament metabòlic, es troben com a components inorgànics en aliments. Aproximadament el 4% del pes corporal està compost per 22 elements anomenats minerals. Tenen un paper importantíssim en l'organisme, ja que són necessaris per a l'elaboració de teixits, síntesis d'hormones i en la major part de les reaccions químiques en les quals intervenen els enzims. Els minerals són tan importants, que fins i tot tenen fins terapèutics, anomenat oligoteràpia.

Els minerals es poden dividir en tres grups: els , que són els quals l'organisme necessita en major quantitat i es mesuren en grams. Els , que es necessiten en menor quantitat i es mesuren en mil·ligrams. I els oligoelements, que es precisen en quantitats molt petites, concretament es mesuren en micrograms.

- Sodi: Regula el repartiment d'aigua en l'organisme i intervé en la transmissió de l'impuls nerviós als músculs. El seu excés provoca augment de la pressió arterial (hipertensió), irritabilitat, retenció de líquids i sobrecàrrega de feina pels ronyons.
Aliments on trobar-ne: principalment la sal, però està present en tots els aliments en major o menor mesura.
- Potassi: També regula l'aigua en l'organisme i participa en la contracció del múscul cardíac.
Aliments on trobar-ne: la fruita i verdures fresques, els llegums i els fruits secs.
- Calci: Forma part dels ossos, dels teixits conjuntiu i dels músculs. Juntament amb el potassi i el magnesi, és essència per a una bona circulació de la sang. El 99% d'aquest mineral en el cós, forma part de l'esquelet.
Aliments on trobar-ne: productes làctics, fruits secs i llavors de sèsam.
- Fòsfor: També és un element constituent de l'estructura dels ossos i en l'associació amb certs lípids, dóna lloc als fosfolípids, que són components indispensables de les membranes cel·lulars, i del teixit nerviós.
Aliments on trobar-ne: carns, peix, pollastre, productes làctics, llegums fruits secs, soja, el rovell de l'ou.
- Magnesi: Equilibra el sistema nerviós central (lleugera acció sedant), és important per a la correcta transmissió dels impulsos nerviosos i augmenta la secreció de bilis (afavoreix una bona digestió dels greixos, i l'eliminació de residus tòxics). També és de gran ajuda en el tractament de l'artrosi, ja que ajuda a fixar el calci.
Aliments on trobar-ne: cacau, soja, fruits secs, civada, blat i algunes verdures.
- Cloro: Afavoreix l'equilibri àcid-base en l'organisme i ajuda al fetge en la seva funció de l'eliminació de tòxics.
Aliments on trobar-se: sal comuna i aliments que en continguin com embotits, conserves, algues, olives, etc.
- Sofre: Està present en totes les cèl·lules, especialment en la pell, cabells i cartílags. Entra en la composició de diverses hormones (insulina) i vitamines, neutralitza els tòxics i ajuda al fetge en la secreció de bilis.
Aliments on torbar-ne: llegums, col, ceba, all, espàrrecs, porro, peix i rovell d'ou.

- Ferro: És necessari per a la producció d'hemoglobina, molècula que transporta l'oxigen en l'interior dels glòbuls vermells. També és imprescindible en la correcta utilització de les vitamines del grup B. Només s'arriba a aprofitar un 10-15% del ferro present en els aliments que consumim. La vitamina C millora l'absorció del ferro.
Aliments on trobar-ne: carns, fetge, rovell d'ou, verdura verda, cereals integrals, fruits secs i llevats.
- Fluor: els ossos.
On trobar-ne: aigua de l'aixeta, té, peix, col i espinacs.
- : Indispensable pel bon funcionament de la glàndula tiroides. Ajuda al creixement, millora l'agilitat mental, crema l'excés de greix i desenvolupa correctament les ungles, el cabell, la pell i les dents.
Aliments on trobar-ne: sal marina, sal iodada, marisc, algues i vegetals cultivats en sols rics en .
- Manganès: Activa els enzims que intervenen en la síntesi dels greixos i participa en l'aprofitament de les C, i biotina.
Aliments on trobar-ne: peixos, crustacis, cereals integrals i llegums.
- Cobalt: Contribueix en la formació dels glòbuls vermells, ja que forma part de la vitamina que es pot sintetitzar en la flora intestinal.
Aliments on trobar-ne: carns, peixos, làctics, remolatxa vermella, ceba, llenties i figues.
- : És necessari per convertir el ferro emmagatzemat en l'organisme en hemoglobina i per assimilar correctament el dels aliments. També participa en l'assimilació de la vitamina C.
Aliments on trobar-ne: Cacau, cereals integrals, llegums i pebre.
- Zinc: Intervé en els processos metabòlics com la producció de limfòcits, la síntesi de proteïnes i la formació d'insulina.
Aliments on trobar-ne: crustacis, carns vermelles, llegums, llevat de cervesa, germen de blat, ous i llet.

- Silici: Indispensable per a l'assimilació del calci, la formació de noves cèl·lules i la nutrició dels teixits. Forma part de la síntesi del col·lagen, tendons i teixit en general.
Aliments on trobar-ne: els cereals, la cervesa i aliments vegetals en general.
- Níquel: és necessari pel bon funcionament del pàncrees.
Aliments on trobar-ne: xocolata, fruits secs, cereals, espinacs i julivert.
- Crom: participa en el transport de proteïnes i millora la diabetis.
Aliments on trobar-ne: greixos i olis vegetals, llevat de cervesa, ceba, enciam, patates i verros.
- Liti: fonamental per a la regulació del sistema nerviós central.
Aliments on trobar-ne: d'origen vegetal i animal, especialment en productes làctics i derivats i en els ous.
- : ajuda a prevenir l'anèmia i les càries.
Aliments on trobar-ne: llet i derivats; llegums seques i vísceres. Els vegetals, peixos, sucres i greixos contenen nivells baixos d'aquest element.
- Seleni: té les mateixes propietats desintoxicants que el sofre i a més és un potent antioxidant, per tant preveu l'envelliment dels teixits i d'alguns tipus de càncer. També s'utilitza l tractament de la caspa i alleuja els fogots i provocats per la menopausa.
Aliments on trobar-ne: aliments d'origen animal -carns i peixos- són més rics que els aliments d'origen vegetal.

# data[].attributes.attachment_link.title
Què són els minerals? Què ens aporten? On els trobem? - Grup Llobet

# data[].attributes.attachment_link.description
Els minerals són elements químics imprescindibles pel normal funcionament metabòlic, es troben com a components inorgànics en aliments. Aproximadament el 4% del pes corporal està compost per 22 elements anomenats minerals. Tenen un paper importantíssim en l'organisme, ja que són necessaris per a l'elaboració de teixits, síntesis d'hormones i en la major part de les...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vitamines i Minerals
(només els necessaris)

El consum de vitamines i minerals no garanteix un bon estat de salut. Aquest s'aconsegueix amb:

Una dieta equilibrada, rica i variada

Uns hàbits alimentaris adequats (regularitat horària, tipus cocció, ...)

Una activitat física adequada, constant, suficient

Un entorn positiu

Combatent els enemics de la salut (estrès, droga, tabac, ...)

i un complement de vitamines i minerals tan sols en certs casos i per recomanació d'especialistes.
Una alimentació natural amb aliments sans i variats és suficient per aportar totes les vitamines que necessitem. Però alguns factors trenquen aquest equilibri:

factors econòmics, socials o culturals que obliguen a seguir un règim alimentari uniforme

procediments de cocció o conservació que destrueixen les vitamines

1) Conceptes falsos

Els suplements vitamínics no tenen tota la responsabilitat d'una bona alimentació

No aporten energia ja que no s'utilitzen com a combustible però sense elles l'organisme no és capaç d'aprofitar els elements constructius i energètics subministrats per l'alimentació.

No tenen propietats per obrir la gana i tampoc influeixen en que hi hagi un augment de pes o un millor creixement.

No és el mateix prendre vitamines procedents de productes naturals que les sintètiques ja que aquests varien una mica les seves propietats.

No augmenten el rendiment físic ni intel·lectual

Els suplements vitamínics només són suplements (no s'ha d'esperar que aportin tots els nutrients)

No actuen prevenint malalties

2) Símptomes que indiquen carència de vitamines

Si en la nostra dieta no falten aliments integrals i productes frescos i crus, és realment difícil que arribem a patir un estat de carència d'alguna vitamina.
Hi ha tres causes generals que poden desenvolupar quadres de deficiència:

Ingesta insuficient i/o mala selecció d'aliments.

Alteració en mecanismes de digestió i absorció com malaltia inflamatòria intestinal, malaltia celíaca, patologia hepàtica, infeccions parasitàries.

Augments en les necessitats corporals com períodes de creixement ràpid, ingesta d'antibiòtics, anticonceptius orals, ingesta rica en greixos i pobra en carbohidrats; exercici físic; tabac; situacions d'infeccions repetides.

Abans de prendre suplements vitamínics i minerals és necessari consultar al metge, si s'observen possibles signes de mancança vitamínica com:

Pèrdua de gana

Cansament

Falta de concentració

Irritabilitat

Apatia

Problemes per dormir

O bé si les necessitats vitamíniques són més grans degut a circumstàncies especials com:

Nens i adolescents en períodes de més intens creixement o de gran esforç (ex. Exàmens), gran exercici físic, fort dolor menstrual. Es recomanen les vit del grup B que enforteixen la musculatura i la vit D que participa en la formació dels ossos. Les podem trobar en els làctics, peixos greixosos, ous i blat.

Embaràs i lactància, on es necessita ferro i àcid fòlic pel desenvolupament del fetus, present en les verdures verdes i el els advocats, i calci que participa en la formació de l'esquelet del nadó i que trobem el els làctics. Les necessitats de vitamina D,C,A i E són més elevades en aquestes situacions.

Dietes d'aprimar degut al desequilibri alimentari.

Vegetarians estrictes on cal vigilar amb la vit B12 que està en les carns.

Persones que pateixen intolerància a certs aliments, al·lèrgies, problemes digestius, per la falta d'ingesta i d'absorció de certs aliments.

Consumidors de tabac, alcohol, medicaments, modifiquen l'absorció i utilització de nutrients i per tant augmenten les necessitats d'antioxidants com les vit E i C.

Estrès

Gent gran, que te dificultats per ingerir, de gust, pèrdua de memòria, manca d'activitat física, que prenen molts medicaments, amb problemes econòmics, malalties greus associades com embòlies, demències, parkinsonisme, síndrome de mala absorció, trastorns psicològics com la solitud, problemes físics com pèrdua de dents, pròtesis,... crea una deficiència de totes les vit.

Convalescents, postquirúrgics, enllitats, amb traumatismes.

3) Recomanacions

3.1. Regles per a una vida sana

3.1.1. Menjar aliments variats.És important planificar el menjars i seleccionar aliments da cada un dels grups principals:

Cereals i llegums

Verdures i fruites

Carns, aus i peixos

Productes làctics

Greixos i olis

3.1.2. Escollir aliments baixos en colesterol i greixos.

3.1.3. Reduir el sodi de la dieta per evitar la retenció de líquids i l'augment de la pressió arterial.

3.1.4. Mantenir un pes desitjable per evitar que l'excés de calories s'acumuli com a greixos i per a un millor funcionament del cor.

3.1.5. Seguir un programa regular d'exercicis per enfortir el múscul del cor, controlar el pes i disminuir l'ansietat o l'estrès.

3.1.6. Reduir la ingesta de sucre.

3.1.7. Menjar més aliments rics en fibra i midó, perquè són una font important d'energia i nutrients, ajuden a reduir el colesterol en sang i regular el funcionament del budell.

3.1.8. Consumir hidrats de carboni en forma de llegums, cereals i fruita per aportar energia i nutrients.

3.1.9. Incorporar diàriament 2 racions de fruita i verdura perquè són font de vitamines i fibra.

3.2. Taules de Vitamines i Minerals

Vitamina

Fonts principals

Paper principal que fa

Vit B3, nicotinamida

Llevat de cervesa, segó de blat, fruits secs, bolets.

Evita dermatitis, diarrea i demència
Afavoreix el creixement.

Vit B6, piridoxina

Sardines i seitons, nous, llenties, vísceres, cigrons i plàtans.

Millora la capacitat de regeneració del teixit nerviós
Intervé en la formació d'anticossos i hemoglobina.

Vit B9, àcid fòlic

Vegetals verds, xampinyons, fetge, taronges nous, llegums, rovell d'ou, cereals.

Intervé en la formació i maduració de glòbuls rojos i glòbuls blancs.
Participa en la síntesi d'ADN recollint el codi genètic que governa el metabolisme de les cèl·lules essent vital durant el creixement.
Afavoreix un bon estat del cutis.
Retarda l'aparició de canes.
Ajuda a augmentar la llet materna.
Protegeix contra paràsits intestinals i la intoxicació de menjars en mal estat.

Vit B12, cianocobalamina

Carns, peixos i llet i derivats.

Indispensable en la formació de glòbuls rojos.
Afavoreix el creixement i regeneració del teixits.

Vit D, calciferol

Prendre el sol
Sardines i seitons, tonyina i bonítol, formatges greixosos, ous.

Absorció i utilització del calci i fòsfor per a la mineralització d'ossos i dents.

Vit E, tocoferol

Cereals integrals, germinats, olis vegetals, avellanes, ametlles, cacauets, vegetals verds, fetge de bacallà, poma, mores, plàtan, tomàquet.

Retarda l'envelliment cel·lular.
Antioxidant.
Manté la fertilitat i prevé l'avortament espontani.
Fonamental com a anticoagulant.
Protegeix els pulmons de la contaminació juntament amb la vitamina A.
Alleugereix la fatiga.

Mineral

Fonts principals

Paper principal que fa

Fòsfor

Cereals integrals, grans oleaginosos,llevat de cervesa,làctics, ous, peix, cols de Brussel·les, faves, pastanagues, pèsols i plàtans.

Fonamental en la formació dels ossos i les dents.
Indispensable per l'activació de la glucosa i de tots els processos metabòlics.

Sodi

Olives, conserves, embotits, formatges, pernil.

Fonamental en el creixement, la funció nerviosa i la muscular.
Important en l'equilibri osmòtic, permetent el pas de líquid a través de les membranes.

4) Factors que neutralitzen o destrueixen certes vitamines

4.1. Alcohol
Aporta calories sense contingut vitamínic, i per tant, fa disminuir la gana, produint carències fonamentals de vitamina B1, B2, B3, B6, àcid fòlic

4.2. Tabac
Es produeix una manca fonamentalment de vitamines antioxidants, com la C i la E, ja que aquestes intervenen en els processos de desintoxicació i reaccionen amb els radicals lliures del tabac.

4.3. Drogues
Al tractar-se de substàncies tòxiques es produeix un augment de les necessitats de vitamina C, que intervé en els processos de desintoxicació.
A més, moltes drogues tenen la capacitat de disminuir l'apetit, a conseqüència de la qual cosa es produeixen dèficit de vitamines del grup B en general i d'àcid fòlic.

4.4. Situacions estressants
Quan es produeixen tensions emocionals o psíquiques, es produeix un augment de l'alliberament d'adrenalina, que consumeix gran quantitat de vitamina C.
També són necessaris aportacions majors de vitamina E i del grup B.

4.5. Sucre o aliments ensucrats
Cal una major aportació de vitamina B1, ja que aquesta intervé en el procés de metabolització del sucre.

4.6. Medicaments
Hi ha gran quantitat de medicaments que poden interferir en l'absorció o metabolisme de les vitamines, però podem destacar:
Els anticonceptius orals femenins disminueixen la disponibilitat fonamentalment de vitamina B12 i d'àcid fòlic.
Els antibiòtics (com la neomicina, tetraciclina i cloramfenicol) i els laxants disminueixen la flora intestinal, de manera que es poden produir dèficit de vitamina K, H, A. D i B12.

4.7. Determinades accions culinàries
La pèrdua vitamínica dels aliments comença en el moment de la seva recol·lecció i prossegueix amb cada etapa d'emmagatzematge, preparació i cocció.
En els fregits, rostits i bullits es destrueixen automàticament més del 50% de les seves vitamines. Les vitamines queden en l'aigua de cocció i per tant cal no eliminar-la.
La vitamina C és molt vulnerable. 48 hores després de la seva recollida, alguns aliments ja han perdut el 50% d'aquesta.
Les vitamines es destrueixen fàcilment per l'acció de la llum, el calor, l'oxigen de l'aire, etc.
Per evitar pèrdues per cocció:

Rentar les verdures tan sols l'indispensable

Si és possible cuinar els vegetals sencers

Reduir el líquid i el temps de cocció

Reutilitzar l'aigua de cocció (on tenim les vitamines que s'han alliberat del aliments)

Es prefereix la cocció al vapor

Conservarem els aliments a baixa temperatura i en recipients tancats perquè no hi entri l'aire

# data[].attributes.attachment_link.description
Vitamines i Minerals (només els necessaris) El consum de vitamines i minerals no garanteix un bon estat de salut. Aquest s'aconsegueix amb: Una dieta equilibrada, rica i variada Uns hàbits alimentaris adequats (regularitat horària, tipus cocció, ...) Una activitat física adequada, constant, suficient Un entorn positiu Combatent els enemics de la salut (estrès, droga, tabac, ...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
[dropcap]C[/dropcap]ontinuant amb la segona part de la unitat 4 de Bioquímica i Química Alimentària, aquí teniu l'entrada sobre els minerals que obtenim a través de l'alimentació, i amb aquest post dono per acabats els apunts d'aquesta assignatura.

Mancaria la unitat 4 que tracta sobre les aplicacions dels enzims, però crec que amb l'entrada de l'assignatura de Bioquímica del 2ºn trimestre queda cobert a nivell bàsic. La unitat 6 tracta sobre additius alimentaris, i donat que el curs ja ha acabat i no tinc necessitat de fer l'entrada com a oportunitat per a memoritzar, i no és un tema d'interès en un blog com aquest -on promovem aliments de les fonts més naturals possibles sempre que sigui possible-... doncs crec que passaré 😉

Lectura prèvia recomanada:

Introducció

Els elements químics que l'organisme necessita per a realitzar les seves diferents funcions són els minerals, també anomenats en ocasions sals minerals. Aquests nutrients són essencials i han de ser absorbits i transportats als diferents òrgans on hagin de ser utilitzats, ja sigui formant part d'importants complexes enzimàtics (zinc) o formant part de proteïnes transportadores (ferro en l'hemoglobina) o simplement com a elements formadors d'estructures corporals (calci i magnesi).

Tots formen part dels micronutrients o bioelements secundaris -juntament amb les vitamines- i dins d'aquests, es classifiquen en funció de la quantitat en la que estan presents en el nostre organisme:

Macrominerals
Estan presents en grans quantitats: calci, magnesi i fòsfor

Microminerals o oligoelements
Uns pocs mil·ligrams són suficients per a dur a terme les seves necessitats: ferro, zinc, iode, coure, etc

Electròlits
Es troben ionitzats en dissolució: sodi, potassi i clor

Elements traça
Solament són necessaris en quantitats infinitesimals: cobalt, seleni, etc

Les funcions que realitzen són diverses i es poden resumir en:

Unió a hormones

Unió a enzims bio-reguladors

Formen part de les membranes cel·lulars

Regulació de la pressió osmòtica i de l'equilibri iònic

Funció estructural

Anem a veure cadascun dels tres grans grups amb més detall.

Els macrominerals

El calci

La regulació de la calcèmia (calci en sang) es realitza a través dels processos d'absorció del calci a nivell digestiu i dels seus dipòsits, fonamentalment en els ossos i en la seva excreció a través de l'orina o les femtes.

Tot aquest procés està regulat a...

Una vegada absorbit el calci en els nostres fluids, es pot unir a proteïnes, en forma iònica i en forma complexa amb àcids orgànics.

Aquest macromineral és fonamental per al bon desenvolupament de diverses funcions orgàniques, tals com:

Estructural i de manteniment de membranes

Intervenció en la coagulació sanguínia

Missatger hormonal

Impulsos nerviosos i excitabilitat muscular

Menys de la meitat del calci ingerit s'absorbeix en les parts altes del sistema digestiu, duodè i jejú proximal, sent la vitamina D el principal factor que influeix en la seva absorció, tot i que no és l'únic:

Factors que en faciliten l'absorció:

Factors que la dificulten:

La regulació de la calcèmia la duen a terme dues hormones que mobilitzen el calci entre la sang i els ossos en ambdós sentits en funció de les necessitats. La parathormona (PTH) secretada per la glàndula paratiroide promou la transferència de calci des de l'os a la sang e impedeix la seva eliminació, augmentant la resorció òssia quan la calcèmia disminueix (rang habitual és de 8,5 a 10 mg/100 ml).

Pel contrari, la calcitonina, secretada per la tiroides, augmenta els dipòsits en l'os quan la calcèmia s'eleva, a la vegada que augmenta l'excreció fecal i urinària.

La llet i els seus derivats són les fonts principals d'obtenció de calci. Els fruits secs grassos i els llegums són també rics en calci, tot i que la seva absorció està molt més limitada que en la dels productes lactis degut als fitats. Veure'n més.

La recomanació d'ingesta per a adults és al voltant dels 800 a 1.000 mg/dia

Els problemes i malalties derivats de la deficiència de calci són les deformacions òssies i la tetània.

Pel que fa a les deformacions, la osteomalàcia (dèficit de calci i vitamina D) i el raquitisme (deficiència de calci) ja s'han citat en l'explicació de la vitamina D.

L' osteoporosi és una patologia molt prevalent al nostre entorn on no es conserva la força esquelètica i es produeixen fractures de l'os amb molta freqüència.

El calci va ser descobert el 1808 per Humphry Davy, tot i que no ha estat fins al segle XX que s'ha obtingut regularment en el laboratori.

El fòsfor

Més concretament, les seves funcions són:

Els ossos i les dents són les estructures corporals que, quantitativament, posseeixen més fòsfor (85%). Junt amb el calci, el fòsfor forma els cristalls d' apatita, els quals es dipositen sobre la matriu de col·lagen formant els ossos.

La regulació del fòsfor en l'organisme i més concretament a la sang es regula en la seva absorció, excreció, etc. La paratiroides en aquest cas també és l'encarregada del manteniment d'uns nivells adequats en sang, tot i que aquests segueixen un patró circadiari, sent mínims a primera hora del matí i màxims per la tarda.
(N. del T.) I probablement per això sigui que alguns estudis han trobat que es rendeix millor en l'exercici durant la tarda ja que l'ATP depèn del fòsfor com acabem de veure.
El fosfat lliure s'absorbeix en el jejú, sent variable la seva eficàcia en funció del tipus i la quantitat de la dieta. Quan s'aporta poc fòsfor a la dieta l'eficàcia de l'absorció pot arribar al 90%. Com en el cas del calci, la vitamina D augmenta l'absorció i la presència de metalls com l'alumini, el ferro o àcids grassos insaturats en dificulten l'absorció.

La via d' excreció renal (2/3 del fòsfor de la dieta s'eliminen en forma de fòsfor inorgànic) és la majoritària, però també es pot excretar fins a un 30% per la femta. La excreció renal està hormonalment regulada, sent el cortisol i l' hormona de creixement les que augmenten la reabsorció tubular renal.

Pel contrari, els estrogens, la PTH, el tractament amb cortisol i les elevacions de calci sèric disminueixen la reabsorció a nivell renal.

Els aliments proteics com les carns, el peix, les llegums i la llet són fonts de primera qualitat per a l'obtenció de fòsfor. Veure'n més. La ingesta recomanada és al voltant dels 700 mg/dia per a adults.

La deficiència de fòsfor provoca un conjunt de disfuncions hematològiques, renals, neuromusculars o esquelètiques.

Aquesta deficiència no sol ser gaire comuna al estar àmpliament distribuit pels diferents tipus d'aliments, excepte en pacients hospitalitzats que reben glucosa en nutrició enteral o parenteral sense aportament de fòsfor suficient, ja que totes aquestes molècules de glucosa requereixen moltes molècules de fòsfor en la seva metabolització.

L'ús continuat d'antiàcids, que insolubilitzen el fòsfor, l'alcoholisme crònic o l'hiperparatiroidisme també provoquen hipofosfatemia.

El fòsfor fou descobert per primera vegada el 1669 per l'alquimista alemany Hennig Brand, a Hamburb, en destilar una mescla d'orina i arena, mentre buscava la pedra filosofal.

El material blanc obtingut en evaporar l'urea era una pols blanca que cremava amb una flama brillant i que brillava en la foscor, d'aquí el seu nom fòsfor, del llatí phosphorus, que vol dir "portador de llum", i que a les substàncies que brillen en la foscor se'ls anomeni fosforescents.

El magnesi

Una mica més de la meitat de tot el magnesi present en l'organisme es troba en els ossos, una tercera part en els músculs i la resta en les cèl·lules i líquids corporals. En aquest cas, el magnesi dels ossos no és intercanviable, podent estar el magnesi en sang en forma lliure (1/3) o bé unit a proteïnes (2/3). Els valors sèrics normals estan al voltant dels 1,5 a 2,5 mg/100 ml.

Entre les seves funcions, més de 300, trobem:

És un cofactor en diverses reaccions enzimàtiques de moltes i diferents rutes metabòliques

És necessari per al funcionament de diversos òrgans: cervell, ronyons, ossos, etc.

Intervé com a relaxant en l'excitabilitat i contractilitat nerviosa

Es podria dir que el calci i el magnesi juguen papers antagònics, particularment en la calcificació òssia com en la contracció muscular. La pràctica totalitat del magnesi s'absorbeix a l'intestí prim i solament una petita part es pot reabsorbir a nivell del colon. Al voltant del 60 a 70% s'elimina per la femta. La presència de calci, fòsfor i citrats i àcids disminueixen l'absorció de magnesi, al igual que una deficiència de vitamina E i l'excés de vitamina C.

Les llavors, fruits secs, els cereals, llegums, el cacao i la patata són aliments força rics en magnesi. La ingesta recomanada es troba al voltant dels 300 mg/dia per als adults. L'anglès Joseph Black va reconeixer el magnesi com a element químic el 1755. El 1808 el mateix Humprey Davey que va descobrir el calci per hidròlisi va obtindre el metall pur de magnesi. El seu nom ve de magnèsia, que en grec designava una regió de Tessàlia, on el mineral magnesia alba (òxid de magnesi) va ser trobat per primer cop.

El sofre

El sofre és un mineral molt important perquè participa en la molècula de dos aminoàcids com són la metionina i la cisteïna, a més de molt altres compostos ensofrats. El seu excés és eliminat per la orina i una vegada cobertes les necessitats d'aquests aminoàcids, el sofre sobrant de la seva degradació és utilitzat en la síntesis de la resta de compostos que en depenen. És a dir, a diferència del sofre inorgànic, el sofre de la dieta no és tòxic.

Entre les seves principals funcions trobem:

Forma part dels teixits com les ungles, els cabells, els ossos, forma l'estructura de la queratina i de la condroïtina dels cartílags

Forma part dels aminoàcids metionina i cisteïna i per tant està present en multitud de proteïnes corporals

Està present en les vitamines del grup B

Forma part de la heparina

Intervé en la formació de col·lagen

Forma part de la insulina

Els aliments on es troba el sofre són principalment els aliments proteics com la carn, els lactis, el peix i els ous. També està present en tots els aliments que són fonts de vitamines del grup B. El sofre és conegut des de l'antiguitat i ja Homer en parlava al segle IX aC. No obstant, no va ser fins 1777 que Antoine Lavoisier va revelar que el sofre era un element químic i no un compost, com es creia fins llavors. Avui dia, el seu rol encara és subjecte d'estudi ( veure una publicació interessant).

Els electròlits
(N. del T.) Els apunts no entren en els electròlits! així que ens deixen sense informació sobre el sodi, el potassi i el clor. Shame on them! doncs no s'inclouen en cap de les següents unitats, com a mínim d'aquesta assignatura. Normalment no m'agrada tergiversar massa les entrades sobre els apunts de classe però en aquesta ocasió, em permeto com a mínim portar un paràgraf del llibre "Bases de la Alimentación Humana" d'en Victor Manuel Rodríguez, 2008, Netbiblio, que podeu consultar online fent clic aquí.
Sodi, potassi i clor

El sodi, el potassi i el clor constitueixen els electròlits més abundants tant del líquid extracel·lular com intracel·lular.

El potassi és el catió principal (K+) que es localitza fonamentalment en el compartiment intracel·lular i du a terme, junt amb els altres dos, un paper crucial en el manteniment de l'equilibri osmòtic (veure capítol del llibre sobre regulació del balanç hídric).

El sodi i el clor són, en canvi, els principals ions (catió i anió respectivament, o sigui un amb càrrega positiva i l'altra neutra) del líquid extracel·lular i participen en el manteniment de l'equilibri àcid-base junt amb el sulfat, el fosfat i el bicarbonat.

El contingut d'aquests minerals en l'organisme varia entre els...

Algunes de les funcions d'aquests minerals a l'organisme es resumeixen a continuació:

L'absorció es realitza a través de difusió simple en l'intestí prim, tot i que en determinades situacions, els ions com el sodi i el potassi també són absorbits per mecanismes de transport actiu primari i secundari ( aquí tenim feia a fer continuant la branca d'apunts de bioquímica i biologia del 2n trimestre per tal d'entendre algunes d'aquestes coses sobre metabolisme energètic a nivell cel·lular).

Un cop travessat l' enteròcit, es transporten lliurement per la sang i la limfa i no s'acumulen en cap teixit. L'eliminació d'aquests ions es produeix principalment a través de la via renal, i en menor proporció a través de les femtes en casos de diarrea intensa, i també per la pell, provocat per la sudoració excessiva ( nota atletes!).

L'hormona responsable de la regulació d'aquests electròlits és fonamentalment l' aldosterona, la regulació i secreció de la qual està alhora controlada per l' hormona adrenocorticotròpica o ACTH (varem veure algo als apunts d'anatomia de la Chelo 😉 i el sistema de la regina-angiotensina (podeu veure alguna cosa en aquesta entrada sobre l'anatomia del sistema urinari del curs que vaig fer del Coursera sobre fisiologia humana).

En situacions d' hiponatremia ( hipo = baix, natrium = sodi) s'estimula la secreció renal de renina, que indueix l'activació d'angiotensina en el torrent sanguini. Aquesta última estimula la vasoconstricció, que augmenta la pressió arterial, disminuint la pèrdua d'aigua e induint l'alliberació d'aldosterona a l' escorça suprarenal.

D'altra banda, en cas que hi hagi un excés de sodi, l' hormona atrial natriurètica contraresta aquests mecanismes inhibint l'alliberació de renina i aldosterona, i provocant l'excreció d'aigua i sodi. Igualment disminueix la pressió arterial i actua com a antagonista de l'angiotensina.

La següent taula extreta del llibre resumeix la ingesta mínima recomanada de cadascun dels minerals i les seves fonts més comuns per a un individu adult sa ( sense èmfasi en les necessitats per a atletes que poden estar augmentades):

Tant la carència com el dèficit d'aquests minerals són poc comuns. Les deficiències només solen tenir lloc en casos de vòmits freqüents (particularment del potassi) i de sudoració i diarrees intenses (sodi) donant lloc a símptomes de debilitat i de dany muscular. La hipopotassemia (baix potassi) pot tenir lloc també durant el tractament prolongat de la hipertensió amb diürètics que provoquin la pèrdua de potassi via renal.

La causa d'excés d'aquests electròlits s'associa a alteracions hormonals que deterioren la funció renal i, per tant, augmenten la tensió arterial. En aquestes situacions és fonamental controlar la ingesta de sal o d'aliments rics en aquest mineral.

Els microminerals

Els apunts són força més breus amb els microminerals o oligoelements, així doncs, he pensat que deixaré alguna publicació extra per a qui vulgui estirar una mica més del fil 😉

El ferro

El ferro és un mineral molt important en el metabolisme de pràcticament tots els éssers vius i intervé, principalment, en la formació d' hemoglobina i de glòbuls vermells, així com també en l'activitat enzimàtica de l'organisme.

Entre les seves funcions principals, trobem:

Transport d'oxigen (O2) i de diòxid de carboni (CO2)

Participació en els citocroms, catalitzant la reducció de l'aigua

Formació de la hemoglobina i la mioglobina, que transporten i emmagatzemen l'oxigen respectivament

Es transporta unit a la transferrina, i s'emmagatzema com a ferritina. L'absorció del ferro augmenta en funció de la seva necessitat a l'organisme. El ferro de la dieta es pot trobar en forma " hemo" (en els aliments d'origen animal) i "no hemo" (fonts d'origen vegetal), el que en determina la biodisponibilitat. L'absorció de ferro hemo és molt major que la del ferro no hemo. Els aliments més rics en ferro hemo són el fetge, la carn de porc, la carn vermella en general i el rovell de l'ou. Dins del regne vegetal (no hemo) en són rics els llegums, els fruits secs, la taronja i els espinacs.

Factors que en faciliten l'absorció:

Les proteïnes animals dupliquen l'absorció del ferro no hemo

Els aminoàcids lisina, cisteïna, metionina i histidina en milloren també l'absorció

La vitamina C augmenta (fins a 3 vegades) l'absorció del ferro

Factors que la dificulten:

Els tanins i oxalats de les verdures en redueixen l'absorció

Les proteïnes làcties i de l'ou

El calci i el fòsfor insolubilitzen el ferro i en fan més difícil l'absorció

La fibra alimentària

Certs medicaments com els antiàcids i procinètics

La transferrina secretada a la bilis transporta 2 ions de ferro al interior. Una vegada dins el ferro es diposita com a ferritina o es traspassa com a ferritina sèrica. S'emmagatzema al fetge com a ferritina o hemosiderina.

La descamació epitelial, l'orina, la femta i la menstruació són vies d'eliminació comunes del ferro. Dins de les deficiències de minerals a la dieta, la del ferro és de les més comuns. La població de més risc són els menors de 2 anys, les noies adolescents, les embarassades i els ancians. Les causes poden contemplar des de defectes en l'absorció, ingesta insuficient o pèrdues elevades, la qual cosa dóna lloc a diferents tipus d' anèmia. Alguns dels símptomes amb els que cursa són:

Cansanci

Pal·lidesa

Baixa resistència física i mental

Disminució de les defenses

El ferro ha coexistit amb l'home des de l'inici de la història de la humanitat, amb una importància cabdal particularment pel que fa al desenvolupament d'eines i de la seva evolució. Des d'un punt de vista nutricional, ja l'any 1500 aC era usat com a ungüent per a tractar la calvície a Egipte i data del 1200 aC a Grècia com a tractament contra la infertilitat.

Durant l'Edat Mitjana i el Renaixement també es va usar molt com a remei general per al tractament de diverses malalties, tot i que sense gran coneixement de causa. Durant el segle XVI es va relacionar la deficiència de ferro amb una malaltia anomenada "malaltia verda" o clorosi degut al particular color verdós pàl·lid que cobrava la pell en episodis del que avui dia coneixem com a anèmia ferropènica.

Va ser Sydenham qui per primera vegada va usar el ferro específicament per a tractar-la, en substitució a sangries i purgues que es feien, fins llavors. El 1713 Lemery i Geoffry varen demostrar per primer cop que el ferro es troba en la sang, establint les bases científiques en la terapèutica de la seva deficiència.

El 1832 el metge francès Pierre Blaud va començar a tractar l'anèmia amb l'administració de ferro oral, en forma de píndola formada principalment per sulfat ferrós, pràctica que s'ha anat seguint fins ben entrat els nostres dies.

Aprèn més: Metabolismo del hierro: conceptos actuales sobre un micronutriente esencial, Boccio et al, 2003.

El zinc

Entre les seves funcions principals, trobem:

Cofactor de nombrosos enzims, més de 300

Estabilitzador de membranes cel·lulars

Participa en la visió junt amb la vitamina A

Intervé en els processos de transcripció genètica i en la divisió cel·lular

Per tant, té un rol important en matèria de fertilitat i reproducció

S'absorbeix entre un 10 i un 40% del zinc ingerit. Els fitats i la fibra, igual que en alguns dels casos vists anteriorment, en redueixen l'absorció, així com la proteïna de la soja, el blat integral, el calci, el ferro i l'alcohol. De la mateixa manera, la vitamina C i alguns aminoàcids n'afavoreixen l'absorció.

S'excreta majoritàriament per la femta i es veu augmentada en casos com la cirurgia, traumatismes o cremades.

La quantitat diària recomanada per a l'adult sa s'estima en uns 10 a 15 mg. Alguns dels aliments més rics en zinc són les ostres ( Dr Kruse advice!), tot i que també està present en crustacis, altres mol·luscs, les carns vermelles, els ous i els lactis.

La seva deficiència pot comportar:

Problemes de creixement

Immaduresa sexual

Infertilitat

Hipogeusia (baixa percepció del sentit del gust)

Ceguera nocturna

Deficiències immunològiques

Els grups de major risc són les embarassades, els nens i adolescents, els alcohòlics, els afectats de cirrosi hepàtica i amb síndromes de mal-absorció.
Aprèn més: Torres Acosta et al., (2004) El zinc: la chispa de la vida.
El fluor

La deficiència de fluor es caracteritza per un debilitament de l'esmalt dental i la conseqüent aparició de càries.

Alguns aliments que contenen fluor són les fruites, les verdures, el peix, el marisc i la carn. L' aigua de consum també en conté quantitats apreciables, bàsicament perquè se'n sol afegir per a tractar possibles deficiències.
(N. del T.) Això és lo poc que diuen els apunts sobre el fluor. Avui dia hi ha una creixent preocupació per nivells més alts de fluor dels que ens convé ingerir, que realment és molt poc, i que pot causar toxicitat.
Aprèn més:Valdez et al., Neurología (2011). Efectos del flúor sobre el sistema nervioso central.
El iode

El iode és un altre element essencial per a l'organisme, encara que la quantitat que es necessita es molt petita. Es localitza principalment a la tiroides (75%) mentre que la resta es reparteix entre la sang, la mucosa gàstrica, i la glàndula mamària durant la lactància.

Forma part de les hormones tiroides, que regulen el metabolisme. Són crítiques regulant el creixement, el metabolisme cel·lular, la temperatura corporal, el consum energètic, la reproducció, etc.

S'absorbeix en forma de iodur a nivell intestinal. És captat llavors per la tiroides i el seu excés s'elimina amb l'orina.

La quantitat recomanada per a un adult sa és al voltant dels 150 mcg/dia (micrograms). El peix i el marisc en són molt rics, així com la sal marina. En la sal més processada se sol afegir iode per a cobrir les necessitats de la població. El contingut de la resta d'aliments és molt variable i depèn de la zona geogràfica, ja que el sòl de cultiu dels vegetals és important en aquest aspecte. Veure'n més.

La seva deficiència provoca goll (engrandiment de la glàndula tiroides). Si aquesta deficiència es dóna durant la gestació es pot produir el cretinisme i l'hipotiroïdisme, també en adults, entre d'altres.

Existeixen substàncies que segresten el iode, com les contingudes en diverses varietats de les verdures de la família Brassica (de les cols).
(N. del T.) Realment el metabolisme del iode i la seva relació amb l'hipotiroïdisme en adults i la seva mal-absorció mereixeria tota una sèrie d'entrades. Per exemple, els mateix fluor que comentàvem abans sembla competir amb el iode de la dieta, desplaçant-lo. Aprèn més: Revista de Medicinas Complementarias, Medicina Holística, nº76. Toxicidad Endocrina del Flúor.
El coure

Més concretament, participa en:

Formació de molts enzims, com la citocrom oxidasa, la lisil oxidasa i la superòxid dismutasa

Síntesi de glòbuls vermells, melanina i catecolamines

Oxidació del ferro, a través del seu transport

Participació en la unió de molècules de col·lagen

S'absorbeix en un 25 a 60%, principalment en l'intestí prim, tot i que també una mica en l'estomac, i s'emmagatzema al fetge. En aquest cas, la vitamina C, els fosfats, la fibra i el bicarbonat en dificulten l'absorció.

Tot i que està àmpliament repartit entre molts aliments, les fonts més riques són el marisc, les vísceres, les nous, els llegums, les els vegetals verds, el cereals i els fruits secs.

La dosi recomanada no sembla del tot clara però s'estima al voltant dels 700 a 900 mcg/dia (micrograms) per a adults sense sobrepassar els 10 mg, ja que pot ser tòxic en excés. De fet, en la Malaltia de Wilson, causada per un defecte innat en el metabolisme del coure, hi ha un excés i cal evitar-lo pels seus possibles danys en el sistema nerviós, hemòlisi, etc.

La deficiència no és comuna, però podria comportar:

Anèmia

Osteoporosis

Des-pigmentació (coloració de la pell)

Alteracions del SNC

Canes

Pèrdua de minerals

Aprèn més: Mejía et al., Universitas Médica nº47 (2006). Bases biológicas y patobiológicas humanas del metabolismo del cobre.
El manganès

Activa enzims del metabolisme energètic com la manganès superòxid dismutasa (MnSOD) i catalasa

Participa en la formació d'hormones sexuals

Es relaciona amb les funcions de la vitamina E

És necessari per a la síntesi de mucopolisacàrids dels cartílags

La seva absorció és més bé pobre, al voltant del 10 al 40%, i té lloc ràpidament passant per la bilis i s'excreta en la femta.

Els cereals de gra sencer, els fruits secs, els llegums i el te en són rics. Les fruites i verdures també en contenen, tot i que en forma moderada. La quantitat requerida, però, és modesta, al voltant de 1 a 5 mg/dia.

El calci, el ferro i el zinc són minerals que semblen interferir amb l'absorció del manganès ( o entre tots ells), així com els fitats, en excés.

La seva deficiència, tot i que no és freqüent, pot causar:
Aprèn més: Rodrígez et al., Ed. Díaz de Santos (1999). Tratado de Nutrición: El manganeso
Elements traça

Els elements traça es requereixen en quantitats minúscules a la dieta, però no per això deixen de ser vitals. El seleni i el cobalt són de particular interès per a nosaltres. Els apunts en fan una descripció breu.

El seleni

S'absorbeix en tracte alt del tub digestiu i es transporta unit a proteïnes com l'albúmina o les globulines, i s'elimina per l'orina.

Les nous de brasil -en especial-, el peix i el marisc, així com les vísceres i la carn d'au són les fonts més riques en seleni, tot i que el contingut depèn en bona part de la riquesa del sòl i de l'aigua que nodreix els aliments. S'estima la seva ingesta recomanada en uns 70 mcg/dia.
(N. del T.) Els apunts no mencionen res però crec que val la pena anotar que ha cobrat un gran interès pels seus mecanismes reguladors de la tiroides en conjunt amb el iode.
El seu dèficit és rar, a menys que vingui acompanyat per una desnutrició general.

Aprèn més: Carmona-Fonseca, J. (2010). Selenio en suero y plasma: epidemiologia y valores de referencia.

El cobalt

El cobalt forma part intrínseca de la vitamina B12 (d'aquí el nom cobalamina), i per tant desenvolupa les seves mateixes funcions. Comparteix el transportador intestinal amb el ferro, per tant a menor ferro major absorció del cobalt. Són doncs, competitius.

S'elimina principalment en l'orina tot i que també en la suor, les femtes i pel cabell.

El fetge, el rovell de l'ou, la carn i el peix en són les principals fonts, de la mateixa manera que ho són de B12. La deficiència de cobalt implica, igualment, anèmia perniciosa. Uns 150 a 600 mcg/dia són suficients.

I per acabar...

Bibliografia usada pels apunts de la uni:

Un altre de xulo que m'he trobat:

I aquí va un gràfic resum dels minerals...

... i una taula amb les quantitats recomanades, que estic segur que al cap i a la fi serà el que la majoria arribarà aquí buscant 😉

# data[].attributes.attachment_link.title
Els minerals | NutricioBlog - Diari de l'Albert

# data[].attributes.attachment_link.description
dropcap]C[/dropcap]ontinuant amb la segona part de la unitat 4 de Bioquímica i Química Alimentària, aquí teniu l'entrada sobre els minerals que obtenim a través de l'alimentació, i amb aquest post dono per acabats els apunts d'aquesta assignatura. Mancaria la unitat...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En 2015 Beyoncé anunció que iba a someterse a una dieta vegana durante 22 días para ponerse a punto para los festivales. Actualmente, el veganismo está de moda porque está en pleno crecimiento y son muchas las caras conocidas que lo hacen popular, como la actriz Pamela Anderson o la diseñadora Stella McCartney, o la cantante Miley Cyrus, entre otras.

En concreto, aunque la palabra 'veganismo' es de reciente creación, este régimen dietético nació en Gran Bretaña en 1944 de manos de uno de los fundadores de la Vegan Society de Inglaterra, Donald Watson. De hecho, se celebra todos los 1 de noviembre el Día Mundial del Veganismo, fecha en la que se creó la citada sociedad.

Cuando alguien se autodefine como ' vegetariano' habitualmente se refiere a que es ovolactovegetariano, es decir, que no consume carne ni pescado, pero sí huevos y lácteos. El veganismo va más allá.

"Un vegano es una persona que ha decidido no consumir, ni utilizar, ni explotar a los animales de forma alguna. En ningún ámbito, en ningún momento", admite la autora de 'Guía para el vegano imperfecto' (Vergara), la máster en Nutrición y Salud por la Universitat Oberta de Catalunya (UOC) Marta Martínez, en una entrevista con Infosalus (el canal de salud de Europa Press); es decir, que no consume productos de origen animal.

Marta Martínez
Autora de 'Guía para el vegano imperfecto'

Así, estas personas excluyen de su dieta la leche, los huevos, la miel, la mantequilla, o el queso, así como prendas y objetos que proceden de los animales o han sido testados en ellos. "Suena utópico y realmente lo es. Por eso queremos advertir en este libro de que sólo llegarás a ser un vegano imperfecto. Además, es un término en disputa incluso dentro del mismo movimiento", advierte Martínez.

Sobre si es una dieta, esta experta en nutrición revela que "no lo es". " No te servirá para estar más delgado, ni tampoco para coger peso, más tono muscular, o estar más sano. Si eso es lo que persigues necesitarás una dieta terapéutica adaptada a tus objetivos. De manera que, si quieres adelgazar, podrás lograrlo siendo vegano, pero recuerda que tendrás que visitar igualmente a un nutricionista", señala.

A su juicio, es importante que la gente deje de asociar el veganismo con la comida saludable o adelgazante, porque estar más sano, más delgado o musculado no lo es, en ningún caso, el fin último de ninguna persona vegana. "Eso se puede conseguir con otras muchas dietas seguramente menos restrictivas y más accesibles. El veganismo no es la pauta alimentaria más saludable que existe, aunque muchos puedan pensar lo contrario", señala la especialista en comida vegana.

Con ello, Marta Martínez defiende que una persona vegana puede estar "igual de sana" que una persona omnívora, si bien llama la atención sobre el hecho de que vegetarianos y veganos suelan aparecer entre los sectores poblacionales con mejores índices de salud, unos datos que, en su opinión, responden a que se preocupan más por su nutrición, y hacen que ésta sea lo más saludable posible, dadas las restricciones a las que se someten.

Eso sí, lamenta el reciente problema que ha surgido de los productos veganos ultraprocesados, hasta hace una década impensable. Por otro lado, esta experta en Nutrición remarca que las dietas vegetales sí son mejores para las personas diabéticas, por ejemplo. " Una dieta vegetariana estándar es mejor que una omnívora, según estudios científicos", asegura.

La deficiencia del B12

No obstante, llama la atención sobre el hecho de que las personas veganas y las vegetarianas presentan carencias de vitamina B12, que se encuentra en productos de origen animal. "Los humanos consumimos B12 a través de la alimentación, y al quitar los lácteos, el huevo, la carne y el pescado no tienes ninguna forma de conseguir B12, activa y biodisponible para nosotros", precisa, por lo que suele ser necesario tomar suplementos de esta vitamina en estos casos.

A su vez, resalta que, quitando la deficiencia de B12 que sufren, el resto de deficiencias de nutrientes y de vitaminas es igual que la del resto de la población, como por ejemplo el de la vitamina D. En este sentido, dice que no es necesario que estas personas realicen una consulta con un dietista-nutricionista, aunque siempre pide atender los casos de niños pequeños, mayores o embarazadas, que deben seguir unas determinadas pautas alimenticias.

Marta Martínez resalta también que la simple reducción de carne en la dieta vegana ya supone un provecho: "La Organización Mundial de la Salud (OMS) ha indicado que el consumo excesivo de carne roja puede ser peligroso, por lo que su eliminación es una gran ventaja".

"Algunos estudios han mostrado los beneficios de las dietas vegetarianas en comparación con las dietas convencionales omnívoras sobre la obesidad, el cáncer, el Parkinson, la hipertensión arterial, la diabetes mellitus tipo 2, y los cálculos renales", añade la especialista en comida vegana.

En algunas patologías, los posibles beneficios teóricos se han podido constatar en la práctica, según describe, siendo por ejemplo el caso de la diabetes, de la obesidad, o del riesgo cardiovascular. Sin embargo, con el Parkinson y la artritis reumatoide no hay estudios concluyentes, afirma.

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Una persona vegana está más sana que otra que no lo es?

# data[].attributes.attachment_link.description
En 2015 Beyoncé anunció que iba a someterse a una dieta vegana durante 22 días para ponerse a punto para los festivales. Actualmente, el veganismo está de moda porque está en pleno crecimiento y son muchas las caras conocidas que lo hacen popular, como la actriz Pamela Anderson o la diseñadora Stella McCartney, o la cantante Miley Cyrus, entre otras.

# data[].attributes.attachment_link.title
Los cambios que experimenta una persona cuando se hace vegetariana

# data[].attributes.attachment_link.description
Carencias nutricionales, falta de fuerza y dificultades para encontrar alimentos aptos suelen ser algunos de los temores más comunes de las personas que han probado las dietas sin productos de origen animal

# data[].attributes.attachment_link.title
Los cambios que experimenta una persona cuando se hace vegetariana

# data[].attributes.attachment_link.description
Carencias nutricionales, falta de fuerza y dificultades para encontrar alimentos aptos suelen ser algunos de los temores más comunes de las personas que han probado las dietas sin productos de origen animal

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Els minerals son elements que provenen de la terra i l'aigua i no poden ser fabricats pels organismes vius. La major part dels minerals presents en la nostra dieta provenen directament de les plantes o indirectament a partir de fonts animals. Els minerals d'origen vegetal i procedents de l'aigua poden diferir d'un lloc a un altre, doncs el contingut mineral del terra varia segons la geografia.

La virtut d'alguns minerals fan que el seu consum sigui beneficiós per al nostre cos. El potassi i el magnesi son minerals que actuen directament en el treball muscular. Es tracta de nutrients que el nostre cos necessita per afavorir la hidratació i a la vegada per evitar les contraccions musculars (calambres), i molt importants també perquè permeten la circulació dels nutrients a través de les cèl·lules.

Podem trobar potassi i magnesi en les nous, el plàtan, les taronges i els cereals.

El Magnesi (Mg):

Essencial per a totes les cèl·lules vives. L'organisme d'una persona adulta conté aproximadament 25 grams de magnesi. Més del 60% de tot el magnesi present en el cos es troba en el esquelet, i al voltant d'un 27% en els músculs.

Funcions per la salut: Aquest mineral ajuda al organisme a:

-generar energia a partir dels hidrats de carboni i greixos

-regular la transmissió dels impulsos nerviosos, la contracció muscular i el ritme cardíac

-regular els nivells de calci, coure, zinc, potassi i vitamina D

On el trobem ?

Soja, Arròs integral, Ametlles, Avellanes, Nous, Pipes de gira-sol, Festucs, Cacau, Julivert, Gambes,...

El Potassi (K):

Mineral dietètic essencial i un electròlit que condueix l'electricitat en l'organisme, conjuntament amb el sodi, el clorur, el calci i el magnesi. Necessari per la funció de totes les cèl·lules vives, per lo que està present en tots els teixits de les plantes i animals.

El funcionament normal del organisme depèn d'una estricta regulació de les concentracions de potassi tan dins com fora de les cèl·lules.

Funcions per la salut: Aquest mineral ajuda al organisme a:

-Conduir electricitat, crucial per a la funció cardíaca i la contracció muscular i com a resultes, per a la funció digestiva i muscular

-Les funcions del cervell i dels nervis

-Mantenir la pressió arterial normal

On el trobem ?

Carn, Peix, Fetge, Ous, Llegums, Fruits secs, Vegetals (tomàquet, espinacs, xampinyons, pastanaga), Fruites (Plàtan, maduixa,...), Bolets.

El Calci (Ca):

Es el mineral que més abunda en el cos humà. Més dl 99% del calci present en el nostre cos s'emmagatzema en els ossos i les dents, l' 1% restant el trobem en la sang, els músculs i els fluïts entre les cèl·lules.

Funcions per la salut: Aquest mineral ajuda al nostre organisme a:

-Mantenir els ossos sans

-Intervenir en la funció dels vasos sanguinis i la transmissió dels impulsos nerviosos

-Absorbir i utilitzar altres micronutrients com la vitamina D, la vitamina K, el magnesi i fòsfor.

On el trobem?

Derivats de la llet, Fruits secs, Verdures (espinacs, bròquil, ...), Llegums ( mongetes, cigrons, llenties, soja) Peix i marisc (Llenguado, salmó, sardines,...)

El sodi es un element metàl·lic, soluble en aigua, on es contrarestat pel clorur per formar el clorur de sodi (NaCl) o sal comú.

El clorur de sodi es essencial per viure. Tot i que es necessita tan sols una mínima quantitat de sal per sobreviure. No es aconsellable però un consum excessiu de sal.

Funcions per la salut: Aquests dos minerals son importants des de el moment que ajuden al nostre organisme a:

-Conduir electricitat, crucial per a la funció cardíaca i la contracció muscular i com a resultes, per a la funció digestiva i muscular.

-Transmetre els impulsos nerviosos.

-Absorbir glucosa i aigua; A regular el volum i la pressió de la sang.

On trobem el sodi?

En la sal comú, bacallà salat, Fruits secs salats, Mantega, Margarina, Sardina i tonyina en llauna, ...

Extret de la pàgina on hi trobareu més informació:

# data[].attributes.attachment_link.title
Els minerals que necessita el nostre cos:

# data[].attributes.attachment_link.description
La virtut d'alguns minerals fan que el seu consum sigui beneficiós per al nostre cos. El potassi i el magnesi son minerals que actuen directament en el treball muscular. Es tracta de nutrients que el nostre cos necessita per afavorir l' hidratació i a la vegada per evitar les contraccions musculars (calambres), i molt importants també perquè permeten la circulació dels nutrients a través de les cèl·lules.

# data[].attributes.attachment_link.title
Calories, sucre i alcohol en les begudes juvenils | Consumer

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Si ets de les persones que consumeixen begudes ensucrades de forma habitual, és important saber el dany que pot arribar a fer al teu organisme. Reduir o eliminar de forma definitiva el seu consum pot tenir grans beneficis per a la teva salut.

Existeix una relació directa entre el consum de begudes ensucrades, refrescs i sucs envasats, i l'obesitat en les persones. Tal problema és així, que el Ministeri de Sanitat va aprovar la Llei de Seguretat Alimentària i Nutrició, que limitava els refrescs i la brioixeria industrial en col·legis i instituts.

La gran majoria dels refrescs i begudes energètiques contenen una gran quantitat de sucre. Per exemple, una llauna de refresc té més o menys 30 grams de sucre. Això es tradueix a unes sis cullerades aproximadament, quan la dosi diària recomanada en un nen són 25 grams. Així que amb un sol refresc ja superes la quantitat de sucre que has de prendre en un dia.

La primera conseqüència més visible és l'augment de pes a causa de la quantitat de sucres que s'arriben a ingerir.

Es desenvolupa en l'organisme el que es denomina resistència a la insulina. Apareix quan el nostre cos no és capaç de fabricar la quantitat necessària d'aquesta hormona per metabolizar tot el sucre que ingerim. Això provoca que augmenti el risc de patir diabetis tipus 2.

Les begudes ensucrades provoquen també l'alteració del metabolisme dels greixos, concentrant-se a la zona abdominal. Conseqüència directa, incrementa el risc de patir malalties cardiovasculars.

També el consum de sucre de forma habitual incideix en les cèl·lules de les parets dels vasos sanguinis. Això afavoreix el desenvolupament de l'aterosclerosis, la qual cosa augmenta el risc de patir un infart agut de miocardi o ictus.

L'Organització Mundial de la Salut aconsella canviar els hàbits de consum d'aquest tipus de begudes. Aquestes begudes riques en sucres lliures són una font de calories innecessàries, especialment per als nens, els adolescents i els joves.

Precisament les begudes ensucrades contenen aquests sucres lliures, els monosacàrids, com la glucosa i la fructosa, i els disacàrids, com la sacarosa o el sucre refinada, que s'afegeixen als sucs, refrescs, mel, etc.

La recomanació, tant de les organitzacions com dels professionals de la salut, és optar per els sucs naturals, l'aigua i les infusions. Són una alternativa molt més saludable per mitigar la set i mantenir el cos hidratat.

# data[].attributes.attachment_link.title
L'efecte que produeixen les begudes ensucrades en el nostre cos

# data[].attributes.attachment_link.description
Si ets de les persones que consumeixen begudes ensucrades de forma habitual, és important saber el dany que pot arribar a fer al teu organisme. Reduir o eliminar de forma definitiva el seu consum pot tenir grans beneficis per a la teva salut.

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Qué enfermedades pueden provocar una mala alimentación?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les al·lèrgies i intoleràncies alimentàries que acostumen a ser més freqüents entre la població, durant la infantesa i l'edat adulta

En les últimes dècades, les intoleràncies i al·lèrgies alimentàries han crescut notablement entre la població. Cada vegada hi ha un nombre major d'afectats i, són més els aliments que ens ho poden provocar. Aquests trastorns apareixen en molts casos durant els primers anys de vida, i després poden desaparèixer o no; igual que els que es diagnostiquen durant l'edat adulta.

Primerament, cal saber diferenciar entre una al·lèrgia alimentària i una intolerància. L'al·lèrgia ens provoca una reacció immunològica exagerada davant d'un aliment invasor; en canvi, una intolerància no afectarà al sistema immunològic sinó al digestiu, per la nostra incapacitat de metabolitzar l'aliment correctament.

L'augment dels dos trastorns es deu a moltes causes diferents: mala alimentació, contaminació del sòl, excés de greixos i sucres, increment de l'estrès, excés d'higiene, entre d'altres. I sembla que continuarà duplicant-se durant els pròxims anys, per això volem descriure els trastorns alimentaris més comuns en l'actualitat.

Entre els infants, les al·lèrgies més freqüents són a la llet, els ous i el peix, mentre que els fruits secs i el marisc prenen protagonisme en edats més avançades. En els últims anys, destaquen principalment l'augment d'intolerants a la lactosa i els celíacs.

Les al·lèrgies més comunes solen aparèixer durant la infància i, en molts casos, es superen durant els primers anys de vida. Les que s'allarguen amb els anys, en tot cas, acostumen a perdre intensitat. Per exemple, un nen al·lèrgic a l'ou pot aconseguir menjar rovells i tolerar aliments que en continguin traces a partir dels cinc anys, i l'al·lèrgia pot desaparèixer durant la adolescència.

Els símptomes més freqüents de les reaccions al·lèrgiques habituals són urticària, erupcions, inflamació de llavis i llengua, vermellor, etc. També problemes digestius com vòmits, nàusees i diarrees, que són símptomes que també es donen amb les intoleràncies.

Les al·lèrgies més freqüents són:

Ou: cal tenir en compte que pot ser a la clara o al rovell, o ambdós parts, i que a la llarga s'acostuma a aconseguir tolerar.

Llet de vaca: els derivats com el formatge i els iogurts també ens provocaran reacció. Té un fort component hereditari. No s'ha de confondre amb la intolerància a la lactosa que és un component de la llet.

Peix o marisc: el segon és més comú entre els adults, mentre que el primer acostuma a ser al llarg de tota la vida.

Fruits secs: cacahuet, avellanes i nous principalment. És més freqüent en adults.

Blat: no s'ha de confondre amb la malaltia celíaca que inclou tots els productes que contenen gluten, no només el blat.

Algunes fruites i verdures: les més comunes són el préssec, poma, albercoc, pera, maduixa, etc. I tomàquet, pastanaga, pebrot, enciam, entre d'altres.

Soja: acostuma a ser més lleu que les anteriors, i normalment s'acaba superant.

Pel que fa a les intoleràncies, les més habituals són:

Lactosa: pot ser permanent o momentània. Es dóna quan no tenim suficients enzims a l'intestí prim per minimitzar la lactosa, que és el sucre que porta la llet, en substàncies més petites com la glucosa; llavors passa directament a l'intestí gros i ens provoca molèsties.

Gluten: és per tota la vida i té un alt component genètic. Aquesta substància es troba en molts cereals com el blat i la civada, i en molts aliments processats. Al no poder metabolitzar-lo correctament, s'inflama la mucosa de l'intestí prim provocant-nos malestar.

Sacarosa i/o fructuosa: la primera és al sucre pròpiament, mentre que la segona és al sucre que conté la fruita i algunes verdures. Són bastant menys habituals que les anteriors, i normalment se'n solen tolerar quantitats petites.

Histamina: és una substància que es troba en el nostre organisme, però que també contenen diversos aliments com els vins, els embotits o les conserves. Se'n tolera una quantitat concreta, i al sobrepassar-la ens provoca la intolerància. Cal subratllar, que a part dels símptomes a l'aparell digestiu, acostuma a provocar mareigs i migranyes.

En conclusió, recomanem consultar amb un especialista el diagnosi del trastorn i el seguiment, per tal de saber si és possible anar introduint l'aliment d'alguna manera i fins quina quantitat. Normalment es recomana l'eliminació de l'aliment, almenys en un principi, però sabem que la ingesta de suplements probiòtics com els de la gamma Bio-live, aporta un extra d'enzims al nostre cos que ens pot ajudar a tolerar amb més quantitat i millor alguns dels aliments als què tenim intolerància. Consulteu el vostre cas concret.

# data[].attributes.attachment_link.title
Intolerancies i al·lèrgies alimentàries més habituals - alter-entorn.com

# data[].attributes.attachment_link.description
En les últimes dècades, les intoleràncies i al·lèrgies alimentàries han crescut notablement entre la població. Cada vegada hi ha un nombre major d'afectats i, són més els aliments que ens ho poden provocar. Aquests trastorns apareixen en molts casos durant els primers anys de vida, i després poden desaparèixer o no; igual que els que es diagnostiquen durant l'edat adulta.

# data[].attributes.attachment_link.title
La llet sense lactosa manté les mateixes propietats?

# data[].attributes.attachment_link.description
La llet sense lactosa manté les mateixes propietats?

# data[].attributes.attachment_link.description
Els nutricionistes demanen mirar més enllà de les tendències i examinar bé les etiquetes nutricionals