# data[].attributes.headline
Riigi tekkimine ja selle selle kujunemine

# data[].attributes.subject
Riigi tekkimine ja selle selle kujunemine

# data[].attributes.body
Gallia põhjaosas elasid kogukondadena germaani rahvad. Nad kutsusid ennast frankideks. Rooma riigi nõrkusperioodil tungisid nad üle Reini jõe ning rajasid seal asundused. Nad elasid pisikestes külades, tegid põllutöid ning pidasid loomi. Kui Rooma riik kokku varises, haarasid kohalikud hõimupealikud võimu enda kätte.

# data[].attributes.body
Kaart Frangi riigist

# data[].attributes.body
dünastia - valitsejasugu, samast suguvõsast põlvnevad kuningad

Merovingid - Chlodovechist põlvnenud Frangi kuningate dünastia

Karolingid - Karl Martellist põlvnenud Frangi kuningate dünastia

# data[].attributes.body
Kadunud

# data[].attributes.body
Bütsants oli riik, mis tekkis rooma kesririigi idaosa territooriumil selle jagunemise tagajärjel. Keisririiki on nimetatud Bütsantsiks pealinna konstantinoopoli eelmise nime byzantion. Bütsantsi riik kestis 4.saj kuni aastani 1453.

# data[].attributes.body
Skandinaavia maad Rootsi, Norra ja Taani moodustasid keskajal ühtse kultuuripiirkonna, kus valitsesid samad ühesugused tavad ja tõekspidamised ning kus räägiti peaaegu sama keelt. Kuni 1000. aastani kummardasid skandinaavlkased omi jumalaid, see eristas neid kristlikest Lääne-Euroopa elanikest.

# data[].attributes.body
Vana -Vene riigi teket seostatakse viikingitega. Legend räägib, et riigile pandid aluse teiselt poolt merd kohale kutsutud kolm venda. Seda kinnitab ka arheoloogiline leiumaterjal. Esimene teadaolev Vana-Vene vürst Rjurik valitses Põhja-Venemaal. Umbes 880. aasta paiku vallutas tema järglane vürst Oleg Kiievi ning tegi sellest oma riigi keskuse. Järgmiste valitsejate ajal laiendati riiki veelgi.

# data[].attributes.body
Vana-vene riik jagunes mitmeks vürstkonnaks, mida valitseti Rjurikute suguvõsa liikmete poolt. Kõik nad pidid alluma Kiievis valitsevale suurvürstile, paraku olid nad kõik võrdlemisi iseseisvad. Riigikesed sõdisid tihti omavahel ning vürstide võim oli üpriski ebakindel. 1169. aastal vallutas Vladimiri-Suzdali vürst, kes nimetas end suurvürstiks, Kiievi. Endine pealinn rüüstati. Vana- Vene riik lagunes lõplikult mongolite vallutuse käigus 13. sajandi esimesel poolel.

# data[].attributes.body
Vladimir Püha - suurvürst, kes võttis Bütsantsi vahendusel ristiusu ametlikult vastu.

Jaroslav Tark - suurvürst, kes valitses aastatel 1019-1054. Ta tugevdas suurvürsti võimu, rajas riigi kaitseks palju kindlustusi, korrastas seadusandlust ning soodustas kultuuri arengut.

Rjurik - esimene teadaolev Vana-Vene vürst.

Vürstinna Olga - ainus teadaolev naissoost valitseja Vana-Vene riigis.

# data[].attributes.body
Varjaagid - tänapäeva Venemaa aladel ja Bütsantsis tegutsenud viikingid

Russ - Vana-Vene riigi nimi Skandinaavia allikates; vahel nimetati variaage ka russideks, seega andsin nemad nime nii Vana-Vene riigile kui ka hilisemale Venemaale

Tšuudid - osa läänemeresoome rahvaid sh eestlased Vana-Vene allikates.

Bojaar - Vana-Vene ülik

Veetše - rahvakoosolek Vana-Vene linnas

Družiina - Vana-Vene vürsti sõdalastest kaaskond

# data[].attributes.body
Keskaeg I osa, ajalooõpik 7. klassile

:https://quizlet.com/593445451/ajaloo-tasemetoo-kordamine-7-klass-flash-cards/

https://et.wikipedia.org/wiki/Chlodovech_I#/media/Fail:François-Louis_Dejuinne_(1786-1844)_-_Clovis_roi_des_Francs_(465-511).jpg

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Chlodovech I kunstniku François-Louis Dejuinne (1786-1844) kujutluses

Chlodovech, ka Clovis (u 466 - 27. november 511) oli saali frankide kuningas.

Chlodovech pidas sõdu nii galloroomlaste kui ka teiste germaani hõimude vastu ning tema valitsusajal saavutasid frangid Gallias ülemvõimu. Chlodovechi üks tähtsamaid tegusid oli pärast Tolbiaci lahingut ristiusu vastuvõtmine katoliiklusena.

Chlodovechi nimi on tuletatud ladinakeelsest Chlodovechusest või Chlodovaeusest, ilma alguses oleva häälikuta "ch" oleks nimekujuks Luduin või Lewis. Nime alguses olev "ch" häälik tuleneb germaani keeletavast.

481. aastal sai viieteistaastane Chlodovech saali frankide kuningaks. Pärast tema isa Childericu surma oli Reimsi piiskop Remigius kirjutanud alla otsusele, millega kohalik piiskopkond tunnustas noort Chlodovechi kui Belgica Secunda piirkonna valitsejat,eeldades temalt kaitset ka kristastele. Tema kuningriigi alad piirdusid bataavide saare ja varajaste Tournay ja Arras' diötseesidega. Teistel saali frankide hõimudel, kes elasid Belgia jõgede Schelde, Maasi, Moseli ja Reini ääres, valitsesid omad Merovingide soost kuningad, kelle hulgas oli nii Chlodovechi liitlasi kui ka vaenlasi. Ajaloolase Edward Gibboni arvates kujunes Chlodovech germaani hõimude jaoks lugupeetuks isikuks. Kuningas suutis panna barbareid hindama frankide harjumuspäraseid distsipliini eeliseid: "Iga aasta märtsis toimuval ülevaatusel inspekteeriti hoolikalt nende relvastust; ja kui nad marssisid läbi rahumeelse territooriumi, oli neil keelatud seal rohukõrtki puutuda." Chlodovech oli samuti halastamatult õiglane, distsiplineerimatuid ning hooletuid sõdureid karistati kohapeal surmaga.

Chlodovech ja Clothilde

Chlodovech abiellus 493. aastal Burgundia printsessi, katoliiklasest Clothildega. Ajaloolase Ian Woodi koostatud sugupuu kohaselt oli Chlodovechil kuus last - viis poega ja tütar. Seejuures Woodi järgi ei ole Chlodovechi vanem poeg Teoderich sündinud abielust Clothildega. Chlodovechi ja Clothilde järeltulijatena on identifitseeritud Ingomer, Chlodomer, Childebert, Chlodomir ja Chlothilda.

Värskelt võimule saanud Chlodovech pööras tähelepanu Syagriuse juhitud Soissonsi kuningriigi poole, mis koosnes Lyoni provintsidest ja Belgica Secunda osadest. 486. aastal alustas Chlodovech koos teiste frangi hõimupealikega Syagriuse vastu sõjaretke. Syagrius sai lüüa ja põgenes läänegootide kuninga Alaric II juurde.

„

"Ent Gallia noorsoo vaprus ja arvukus olid ammu kokku kuivanud; ja Syagriuse lipu all marssivad distsiplineerimatud vabatahtlike või palgasõdurite jõugud ei saanud vastu frankide rahvuslikule uljusele"

"

Edward Gibbon
"Rooma impeeriumi allakäigu ja languse ajalugu"
2016

Läänegoodid andsid pagendusse läinud Syagriuse siiski Chlodovechile üle ning samal aastal ta saladuskatte all ka hukati. Chlodovechi sõda Soissonsi kuningriigi vastu võis olla motiveeritud soovist seal elanud frankide hõimude üle võimu saavutada. Soissonsi kuningriigi vallutamine kiirendas frankide liikumist lõuna poole ning Syagriuse endise kuningriigi südamik muutus frangi võimu keskuseks.

Chlodovechi üheks kõige silmapaistvamaks sõjaliseks saavutuseks on peetud u 496. aastal alemannide üle saavutatud võitu Tolbiacis (tänapäeva Zülpich, Trierist põhja pool). Alemannid olid asunud elama Galliasse, Alsace'i ja Lorraine'i provintsi, ning samal aastal ründasid nad ka frankide liitlast, Cologne'i kuningriiki. Chlodovech asus vasturünnakule ja mõlemad osapooled kohtusid Tolbiaci lähistel. Toursi Gregoriuse (u 538-594) kirjelduse järgi hakkasid frangid pärast pingelist võitlust taganema, kuid Chlodovech suutis oma mehi distsiplineerida ning lahingu käigu enda kasuks pöörata. Verise lahingu tulemusena hukkus alemannide viimane kuningas ning ta rahvas põgenes lahinguväljalt. Ellu jäänud pidid kuuletuma uutele kuningatele ning frangid taastasid oma kunagised elupaigad Reini jõe idakaldal. Alemannide Gallia alad läksid samuti frankide kontrolli alla.

Läänegoodid

Pärast läänegootide kuninga Eurici (466-484) surma oli nende kuningriik haavatavas olukorras. Geary arvates ajendas see kahtlemata Chlodovechi lõuna poole laiendama. Sõjaretk läänegootide vastu 507. aastal oli Geary hinnangul hästi koordineeritud - Chlodovech tegi koostööd ka Bütsantsi keisri Anastasiusega, kelle laevastik takistas Itaalia rannikul läänegootidele abi osutada püüdnud idagoote. 507. aastal said läänegoodid Vouillé's lüüa, kuningas Alaric II tapeti ning järgneva aasta jooksul hõivasid frangid läänegootide pealinna Toulouse'i.

Võimu kindlustamine

Pärast võidukat sõjakäiku läänegootide vastu kohtus Chlodovech Toursis keiser Anastasiuse saadetud emissaridega. Anastasiuse saadikud esitasid talle ametliku dokumendi, mis tunnustas teda Rooma aukonsuliks. Ajaloolase Patrick J. Geary hinnangul võis Chlodovech kasutada Bütsantsi saadikute antud aunimetust ära selleks, et legitimeerida oma kuninglikkus ning tugevdada oma autoriteeti tema territooriumil paiknevate galloroomlaste üle. Toursi Gregoriuse väitel ilmus Chlodovech Toursi Püha Martini basiilikasse purpurtuunikas ja -keebis ning asetas endale diadeemi pähe. Geary on tõlgendanud seda kui Chlodovechi soovi täiendada oma kuninglikkust Rooma keiserlike traditsioonidega.

Chlodovechi vallutused

Pärast sõda läänegootidega kuulutas Chlodovech oma uueks pealinnaks Pariisi. Oma valitsusaja lõpuaastatel muutis Chlodovech saali õiguse kristlusega kokkusobivamaks. Ligikaudu 5. ja 6. sajandi vahetusel üleskirjutatud õiguste kogu koosneb nii germaani tavaõigustest, kui ka kristlikest põhimõtetest lähtuvatest punktidest. Nii on Saali õiguses välja toodud veritasu ja trahvi süsteem, kuid on mainitud ka kiriklikku asüüliõigust. Asüüliõiguse andis Kuningas Chlodovech 511. aasta kirikukogul Orléansis. Veretasu ehk meheraha instituudi kohaselt pidi talupoja tapmisel tasuma 800 kuldmündi suurust trahvi.

Frankide kuningriigi arengus oli Chlodovechil oluline, kuid mitte otsustava tähtsusega roll. 511. aastaks, kui kuningas suri, oli Frankide kuningriigist saanud üks Gallia piirkonna võimsamaid riike. Lisaks oli Frangi riigist kujunenud Bütsantsi keisririigi olulisemaid liitlasi Lääne-Euroopas. Chlodovechi pärandiks oli saali frankide muutmine poliitiliselt mõjuvõimsaks rahvaks, kelle võim ulatus Galliast Vahemere-äärsete piirkondadeni. Pärast Chlodovechi surma jagati Frangi riik germaani kommete kohaselt poegade vahel. Chlodovech soovis, et pärast tema surma jagataks riik tema poegade vahel, kuna ta uskus, et selline jagamine on õiglane ja see peegeldab riigis olevat olukorda. Vanim poeg, Teoderich päris võimu Reimsis, Chlodomer päris Orléansi, Childebert sai võimule Pariisis ning Chlotar päris võimu Soissons's.

Chlodovechi ristimine

Tõenäoliselt võttis Chlodovech ristiusu vastu umbes aastatel 497-507. Missugust usku oli Chlodovech enne ristiusku astumist, pole teada. Gregorius Toursist on kirjutanud, et selleks oli Rooma polüteism. Alternatiivselt võis Chlodovech praktiseerida Gallia piirkonnas levinud keldi mõjutustega frangi polüteismi või hoopis ariaanlikku kristlust. Gregorius Toursist on Historia Francorumis väitnud, et Chlodovechi pöördumisel ristiusku oli võtmeroll tema abikaasal, Burgundiast pärit Clothildel, kes oli katoliku usku. Vahetult enne alemannide vastu lahingusse sööstmist olevat Chlodovech andnud lubaduse, saavutades vaenlaste üle võidu, pöördub ta ristiusku. Patick J. Gerly arvates võis Chlodovechi silmis Kristus olla võimas liitlane, kes aitab frankidel lahingus edu saavutada. Eesti religiooniloolase Riho Saardi järgi lasi Chlodovech ennast pärast Tolbaci lahingut, 496. aasta jõulupühal, pühal Remigiusel ristida Reimsi linna katedraalis, kusjuures ristimise põhjus võis olla poliitiline, andes frankidel võimaluse moodustada liitlassuhteid ning sulanduda ühte kristlastest galloroomlaste ja bütsantslastega. Teisalt andis ristiusu vastuvõtmine frankidel võimaluse rünnata ariaanlastest naabreid burgunde ja goote.

Orléansi kirikukogu 511. aastal

511. aastal kutsus kuningas Chlodovech kokku riikliku kirikukogu, mille käigus otsustati, et kirik toimib ülesehituselt nagu Roomas. Sealjuures jätsid frankide kuningad endale õiguse määrata ametisse vaimulikke, küsida neilt makse kirikumaade eest ja kohustada neid vajadusel riigi eest sõtta minema. Eeltoodud kirikumaade eest ei pidanud vaimulikud makse tasuma, kui tegemist oli kuninga poolt kingitud maaga. Kogutud maksude eest pidi kirikuid korrastama, piiskoppe toitma ja ka vaeseid ning teisi abivajajaid aitama.

Sama aasta juulis Orléansis peetud kirikukogul vajasid kinnitamist teisedki Chlodovechi poolt üles seatud küsimused. Lisaks eelnevalt kirjeldatud otsustele kinnitas kontsiil vaimulike elukorraldust reguleerivad punktid. Vaimuliku kooselu naisega oli reguleeritud vanade kristlike reeglite järgi ehk puudus tsölibaat. Reguleeritud oli piirkondlik kirikuhierarhia, mille eesotsas seisis piiskop, kelle juhtida oli piiskopkond koos sellele kuuluvate maa-alade ja kloostritega, ning piiskopkonnas teenivad abtid ja mungad. Kirikukogu kinnitas kombe, mille kohaselt pidi iga tulevane kontsiil, nii provintsiaalne kui ka üleriigiline, kinnitama oma pühendumust käibel olevate religioossetele reeglitele.

Geary, PJ. Before France & Germany: The Creation & Transformation of the Merovingian World. New York: Oxford University Press

Gibbon, E. Rooma impeeriumi allakäigu ja languse ajalugu. II köide. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016.

Halsall, G. "Barbarian Migrations and the Roman West, 376-568". United Kingdom: Cambridge University, 2007.

Labrune, G. Toutain, PH. Prantsusmaa ajalugu. Tallinn: Kirjastus Valgus 2000.

Sootak, J. Veritasust kriminaalteraapiani. Tartu: Juura, 1998.

Zetterberg, S. Maailma ajalugu. Tallinn: Kirjastus Varrak 2015.

Wallace-Hadrill, J.M. The Frankish Church. Oxford: Oxford University Press, 1983.

Wood, I. The Merovingian Kingdoms 450-751. London: Longman Group UK, 1994.

# data[].attributes.attachment_link.description
Chlodovech, ka Clovis (u 466 - 27. november 511) oli saali frankide kuningas. Chlodovech pidas sõdu nii galloroomlaste kui ka teiste germaani hõimude vastu ning tema valitsusajal saavutasid frangid Gallias ülemvõimu. Chlodovechi üks tähtsamaid tegusid oli pärast Tolbiaci lahingut ristiusu vastuvõtmine katoliiklusena.

# data[].attributes.body
Justinianus I

# data[].attributes.body
Viikingid tegutsesid igal pool euroopas ja osalt ka põhja ameerikas kuid enamjaolt olid viikingid skandinaavlased.

# data[].attributes.body
Viikingid ei elanud ühes kindlas riigis, peamiselt tänapäeva Rootsi, Norra, Islandi ja Taani aladel.

# data[].attributes.body
Drakkar - vööri kaunistava draakoni peaga laev

Karfi - väiksem ja kiirem laev

Pikkmaja - viikingite maja mis nimestki arusaadavalt on pikk ning selles on keskmiselt 1-2 tuba rikkamatel 3

Viiking - rüüsteretkedel olev Skandinaavia sõdalane, tähendab ka lihtsalt viikingiaegset skandinaavlast

Viikingiaeg - Euroopa ajaloo periood (u 800-1050), mida iseloomustavad Skandinaavia sõdalaste sõja-ja kaubaretked

Ting - rahvakoosolek Skandinaavias

Ruunid - viikingite tähestik

Saaga - lugulaul

Skald - lugulaulode koostaja ja ettekandja viikingiühiskonnas

# data[].attributes.body
Kui 1066. aastal viimane anglosakside valitseja Edward Usutunnistaja suri ilma pärijata tekkis palju sõdu. Kuningaks valiti karhv Harold samas otsustas juhust ära kasutada Norra kuningas Harald Hardrada, kes oli ammu väitnud, et Inglismaa troon peaks hoopis temale kuuluma. Oli ka lähenemas uus oht. Nimelt Normandia hertsog William väitis, et Edward oli lubanud kuningatrooni hoopis talle anda. William kogus kokku suure väe ning viis selle Inglismaale, et kuningatiitel endale saada. Kui Harold läks oma vägedega lõunarannikule, et sissetung tagasi lüüa jäid väed üpris kiiresti normannidele alla ning kuningas ise hukkus. William sai endale hüüdnimeks vallutaja ning ta lasi end Londonis Inglismaa kuningaks kuulutada. Vallutuste tagajärjel tekkis Inglismaa-Normandia ühisriik ning Inglismaa eliit rääkis kuni 14. sajandini prantsuse keelt. Tähtsamad ametikohad ja ka suuremad maavaldused anti Normandiast pärit ülikutele. Ülemvõimu kindlustamiseks ehitasid normannid kogu maad katva linnuste võrgu ning nad lõid ka efektiivse riigiparaadi, mis oli võimeline edukalt makse koguma, ühtseid seadusi kirja panema ning nende alusel kohut mõistma.

# data[].attributes.body
Riik langes aastal 1453. kui Osmanite riik Mehmed 2. juhtimisel vallutas Konstantinoopoli.

# data[].attributes.body
Kirjutati Inglismaa tähtsaim dokument "Suur vabaduskiri". Inglismaa on siiani tugev riik.

# data[].attributes.body
Henry II 1154-1189 Suurendas Inglismaa valdusi.

Richard I Lõvisüda 1189-1199 Kaitses Inglismaa valdusi, oli legendaarne väejuht.

John Maata 1199-1216 Kaotas palju maad Prantsusmaal

William Vallutaja

# data[].attributes.body
pole.

# data[].attributes.body
Keskaeg I osa, ajalooõpik 7. klassile

https://et.wikipedia.org/wiki/Inglismaa#/media/Fail:England_in_the_UK_and_Europe.svg

# data[].attributes.attachment_link.title
Richard I Lõvisüda - elulugu ja faktid * Huvitav

# data[].attributes.attachment_link.description
Richard I Lõvisüda (1157–1199) - Inglise kuningas ja kindral Plantageneti dünastiast. Tal oli ka vähetuntud hüüdnimi - Richard Jah ja Ei,

# data[].attributes.body
Saja-aastane sõda toimus aastatel 1337-1453.

# data[].attributes.body
Tegelikult kestis saja-aastane sõda 116 aastat ja selles osales 5-6 põlvkonda.

# data[].attributes.body
Saja-aastases sõjas osalesid Prantsusmaa kuningriik - Prantsusmaa kuningas Jean II Hea, Burgundia hertsogkond - 1435-1453, Jeanne d'Arc, Inglismaa kuningriik - Inglismaa kuningas Edward III
Richard II
Akvitaania hertsog
Must Prints Edward
Burgundia hertsogkond (1420–1435)
Philippe Hea

# data[].attributes.body
Jeanne d'Arc oli Prantsusmaa väejuht ja on Prantsusmaa rahvuskangelane. Samuti oli ta ka katoliku kiriku pühak.

# data[].attributes.body
Kui viimane Karolingide soost kuningas suri ilma pärijateta, valiti troonile Hugues Capet, kes oma lisanime sai selle järgi, et tema kloostris hoiti Prantsusmaa kõige tähtsamat reliikviat ehk Püha Martini kuuetükki. Esimeste Kapetingide domeen oli väga väike: kuningas kuningas valitses otseselt vaid kitsast ala Pariisi ümbruses. 11. sajandil tõusid suurimat vasallide hulka Inglismaa kuningad, kes ei tahtnud Prantsuse kuningate ülemvõimu tunnustada. Kapetingidel siiski õnnestus panna alus kuningavõimu tugevnemisele.

# data[].attributes.body
Philippe IV Ilus mõistis, et makse on palju lihtsam koguda ning uusi sedausi ellu viia, kui alamad on sellele oma heakskiidu andud. Nii kutsuski ta kokku kogu kuningriigi seisuste esindajad ja tekkis uus esinduskogu, mida nimetati generaalstaatideks.

# data[].attributes.body
Prantusmaa sai maad juurde ning kunngavõim tugevnes, kuid majanduslikult oli prantsusmaa laostunud. Inglismaa kaotas maad ja poliitika muutus ebastabiilseks, samas parlament tugevnes. Murenes ka feodaal süsteem, kuid sõjatehnoloogia arenes.

# data[].attributes.body
Philippe II Auguste - Kõige edukam kuningavõimu laiendaja, liitis osava abiellumispoliitikaga kroonivaldustega suured krahvkonnad ning haaras endale lõviosa Inglismaa valdustest mandril.

# data[].attributes.body
õigeusu kirik - Roome impeeriumi idaosas kujunenud kirik

patriarh - õigeusu kiriku pea

ikoon - pühapilt

kirikulõhe - kiriku jagunemine õigeusu ja katoliku kirikuks

# data[].attributes.body
Keskaeg II osa, ajalooõpik 7. klassile

https://kunstiajalugu101.weebly.com/buumltsants.html

https://et.wikipedia.org/wiki/Justinianus_I#/media/Fail:Mosaic_of_Justinianus_I_-_Basilica_San_Vitale_(Ravenna).jpg

# data[].attributes.attachment_link.description
Bütsants oli Rooma uue pealinna Konstantinoopoli kreekapärane nimetus. Bütsants sai Ida - Rooma keisririigi pealinnaks, seda riiki hakati pealinna järgi nimetama Bütsantsiks . 395. aasta jagunes…

# data[].attributes.body
Keskaeg II osa, ajalooõpik 7. klassile

https://vikings.fandom.com/wiki/Scandinavia?file=Map_of_Scandinavia.png

# data[].attributes.attachment_link.description
Scandinavia is a subregion in Northern Europe, with strong historical, cultural, and linguistic ties. It is the home of the Vikings. Today, Scandinavia is considered Norway, Sweden, and Denmark. Meanwhile, the term “Nordic countries” includes Denmark, Norway, Sweden, Finland, Iceland, and their associated territories including Greenland, the Faroe Islands, and the Åland Islands. In the ethnic or cultural sense, the term “Scandinavia” traditionally refers to speakers of Scandinavian languages. Th

# data[].attributes.body
Keskaeg II osa, ajalooõpik 7. klassile

https://et.wikipedia.org/wiki/Kiievi-Vene#/media/Fail:Location_of_Kyivan_Rus.png

https://et.wikipedia.org/wiki/Rjurik#/media/Fail:Rurik_titularnik.jpg

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
See artikkel räägib samast riigist mis Vene, aga erinevast vaatenurgast.

Kiievi-Vene ( vanavene keeles Рѹ́сь Russ) oli vara feodaalne riik, mis asus tänapäeva Ukraina, Venemaa ja Valgevene maa-alal 9. sajandist 13. sajandi keskpaigani keskusega Kiievis.

Lisaks Kiievi-Vene nimele kasutatakse ka nime Kiievi-Russ. Ajaloolase Johannes Remy arvates tuleks hoiduda Kiievi-Vene nimest, sest selle riigi territooriumil asusid peale tänapäeva Venemaa veel Valgevene ja Ukraina. Tolle aja inimesed nimetasid riiki Russiks, mitte Rossija  '​ks ehk Venemaaks.

Kiievi-Vene riiki kujutatakse üldiselt idaslaavlaste riigina, ent vähemalt alguses, kui riigi keskus asus Loode- ja Põhja-Venemaal kaubateel varjaagide juurest kreeklasteni, Laadoga järve juures Aldeigoburgis, ei olnud see nii. Riigi rajasid tõenäoliselt Skandinaaviast pärit, ilmselt russide hõimu kuulunud varjaagidest ( viikingitest) ülikud ja nende kaaskond, esimesteks alamateks aga olid soomeugrilased. Proto-Novgorod, riigi oletatav keskus 862- 882, asus soomeugrilaste asualal. Rjuriku ajal ei elanud riigis ilmselt arvestataval arvul slaavlasi, pigem oli tegu soomeugri riigiga.

Olukord muutus 882, mil uus valitseja Oleg vallutas lõunas kaubateel varjaagide juurest kreeklasteni asuva rikka kaubalinna Kiievi ja tegi sellest oma riigi keskuse. Nüüd asusid valitsejad ümber slaavi aladele, ehkki slaavistumine polnud ilmselt kiire. Viikingid säilitasid aastakümneid ülemkihis ülekaalu. Ka esimesed suurvürstid polnud slaavlased. Esimene slaavi nimega valitseja oli Svjatoslav I, kuid temagi teod sarnanesid pigem berserki kui venelase omadega. Siiski saavutasid slaavlased arvulise ülekaalu tõttu viimaks ülemkihi sulamise nende sekka. Nad asusid ümber ka riigi põhjaaladele, esialgu rohkem linnadesse, kus sinnani olid ilmselt ülekaalus soomeugrilased.

Idaslaavlastega asustatud Põhja-Venemaa esimene riik oli 862 normannide-viikingite poollegendaarse valitseja Truvori moodustatud Novgorodi vürstiriik, mille järgmine valitseja Oleg aga jätkas vallutusi. 882 vallutas ta Smolenski ja Ljubegi linna ning Kiievi vürstiriigi, liitis need alad vanima slaavlaste riigi Novgorodi vürstiriigiga ning viis riigi pealinna üle Kiievisse, kus ta moodustas põhjaslaavlasi ja osa lõunaslaavlasi ühendava Kiievi-Vene riigi. 883- 885 alistas Oleg drevljaanid, severjaanid ja radiimitšid. Oleg sai esimeseks Kiievi suurvürstiks.

Kiievi-Vene riigi tuumiku moodustasid Kiievi, Smolenski, Tšernigovi, Galiitsia ja Perejaslavlii vürstiriigid. Kiievi vürsti ülimuslikkust tunnistasid Rjurikovitšite dünastia teistesse harudesse kuulunud vürstid ning teda nimetati Kiievi suurvürstiks ehk Kiievi ja kogu Vene suurvürstiks.

Kiievi vürst Oleg pani aluse Rjurikute dünastiale, mis valitses pika aja jooksul tänapäeva Venemaa, Ukraina ja Valgevene, niisiis slaavi aladel eksisteerinud vürstiriikides, millest tuntuimad olid Tšernigov, Perejaslavl, Polotsk, Rostov ja Ljubetš.

Pikemalt artiklis Kiievi suurvürst, pärimisjärglus

Aastal 968 tungisid Kiievi-Vene väed eesotsas Svjatoslav I-ga Bulgaaria aladele, kuid kolm aastat hiljem alistas Johannes I Tzimiskes Svjatoslav I väed ja liitis Ida-Bulgaaria alad uuesti keisririigiga. Svjatoslav I surma (972) järel tekkis tema järglaste vahel võimuvõitlus, mille käigus Jaropolk Svjatoslavitš tappis venna Oleg Svjatoslavitši, kuid tapeti ise Vladimir Svjatoslavitši ( Vladimir Püha) poolt.

Vladimir Suur tegi Kiievi-Vene riigi juhina sõjakäike Vjatkamaale, leedulaste, radimitšite ja bolgarite maadele. Sõjakäiguga 981. aastal Tšerveni ja Przemyśli, vallutas ta alad Poola kuningriigilt ning liitis Kiievi-Vene riigiga. Kaitseks Musta mere ääres asunud petšeneegide vastu ehitas kaitserajatised.

Vladimir Suure, hiljem nimetatud Vladimir Pühaks, ajal toimus ka Konstantinoopolist õigeusu vastuvõtmine (988). Bütsantsil olid Musta mere põhjakallasteni laienenud Kiievi-Venega vastuolulised suhted. Bütsantsi keiser Basileios II kasutas poliitiliste eesmärkide saavutamiseks oma eelkäijate taktikat - ristimist õigeusku. Kiievi-Vene ja Bütsantsi suhted paranesid oluliselt suurvürst Vladimiri ja Basileios II õe Anna abiellumisel 988. aastal ning russide ristiusku pööramisega.

Pikemalt artiklis Bütsants#Suhted Kiievi-Venega

Vladimir Svjatoslavitši surma järel (1015) aga tekkis tema järglaste vahel võimuvõitlus, millesse sekkus aastal 1018 Vladimiri poja äi Poola kuningas Bolesław I Chrobry. Bolesław I vallutas Kiievi ja aitas Kiievi troonile Svjatopolk I ning hõivas Galiitsia. Kiievi suurvürsti Jaroslav Targa väed vallutasid Puna-Vene ( Galiitsia) Bolesław I Chrobry surma järel, 1031. aastal.

10. sajandil võitlesid Kiievi-Vene ja Kasaari kaganaadiga nomaadidest petšeneegid. Pärast Kasaari kaganaadi purustamist Svjatoslav I poolt 965. aastal saavutasid petšeneegid võimu Volgast lääne pool asuvate stepialade üle. 968. aastal piirasid nad Kiievit, kuid ei suutnud seda vallutada. 972. aastal tapsid nad Kiievi-Vene suurvürsti Svjatoslav I, kes pöördus tagasi sõjakäigult Bütsantsist. 1036. aastal said petšeneegid Jaroslav Targalt lüüa. 11. sajandi keskpaiku liikusid nad polovetside survel lääne poole Doonau äärde.

Pikem rahuaeg kujunes Jaroslav Targa valitsemisajal (1019-1054). Pärast Kiievi suurvürst Jaroslav Targa surma (1054) jaoatati riik Jaroslavi poegade vahel: vanimale elusolevale pojale Izjaslavile pärandus Kiiev ja Novgorod; teisele pojale Svjatoslavile - Tšernigivi, kolmandale pojale Vsevolodile Perejaslavli, neljandale pojale Vjatšeslavile Smolenski, viiendale Igorile Vladimir, Volõõnias ja Galiitsia, pojapoeg Rostislavile (1052 surnud 1. poja Vladimir Jaroslavitši pojale). Nooremate vendade surma järel jagunesid alad kolme vanema venna valitsemise alla: Izjaslav Jaroslavitš, Kiievi suurvürst Izjaslav I ( 1054- 1068, 1069- 1073 ja 1076- 1078); Svjatoslav II Jaroslavitš, Tšernigovi vürstiriigi vürst ja Rjurikovitšide Tšernigovi vürstidünastia rajaja; Vsevolod Jaroslavitš, Kiievi suurvürst Vsevolod I (1078-1093). Järgnevalt pidid nad aga sõdima Rjurikovitšite nooremate osastisvürstidünastiate esindajatega osastis-ja pärusvalduste valitsemise eest.

11. sajandil toimus polovetside ja Kiievi-Vene vürstide vahel lähenemine, vürstid kasutasid omavahelises võimuvõitluses liitlastena polovetse ( Oleg Svjatoslavitš võimuvõitluses Vsevolod Jaroslavitšiga ( 1078)) ning sõlmisid ka dünastilisi liite polovetside valitsejate tütardega. Kiievi suurvürst (1093-1113) Svjatopolk abiellus 1094. aastal Tugor-khaani tütrega. Novgorodi ja Galiitsia-Volõõnia vürst Mstislav Mstislavitš Udaloi oli abielus kumaanide khaani tütrega.

Kiievi suurvürsti (1078-1093) Vsevolod I poja Vladimir Monomahhi ( 1113- 1125) surma järel algas taas võimuvõitlus Rjurikovitšite dünastia harude vahel. Sõdisid Romanovitšid Volõõniast, Olegovitšid Tšernigivist ja Vsevolodovitšid Rostovi-Suzdali vürstiriigist. Ühise valitsejata riik lagunes alguses 5-ks ja seejärel 13 vürstiriigiks. Mstislav Suure valitsemisaja (1125-1132) lõpuks kaotas Kiiev oma ühendava võimu.

Kiievi-Vene suurvürstiriigi lagunemise järel omandasid slaavi vürstiriikide seas suurema mõju Kirde- Venemaal Vladimiri-Suzdali ja Lõuna- Vene (tänapäeva Ukraina) aladel Galiitsia-Volõõnia vürstiriik ning Smolenski ja Tšernigivi vürstiriik.

Kiievi-Vene riigi võimukese oli suurvürst, kes täitis nii seadusandja, sõjaväejuhi, haldusjuhi kui ka kohtumõistja ülesandeid. Vallutatud maa-aladele ehk alluvatesse vürstiriikidesse määras ta juhtideks oma perekonnaliikmeid, näiteks poegi.

Suurvürst realiseeris võimu talle alluva sõjaväestatud kaaskonna družiina kaudu. Družiina liikmeid nimetati družinnikuteks. Družiina oli suurvürsti täielikul ülalpidamisel ning täitis tema sõjaväe, maksukogumise ja õigusemõistmisel vajalikke ülesandeid. Družiina jagunes kaheks klassiks: olid vanemad ehk auväärsemad družiinaliikmed (sõjaliste teenetega ja materiaalselt paremini kindlustatud) ning nooremad. Vanemad družinnikud osalesid suurvürsti juures nõupidamistel ja nende seast valis vürst talle riigijuhtimiseks vajalike ülesannete täitmiseks meelepäraseid družinnikuid - possaadnikuid.

Peale družinnikute olid vürsti teenistuses tiuunid ( тиуны), kes valiti vürsti kaaskonnateenrite seast ning kelle ülesandeks oli hoolitseda suurvürsti majapidamiste eest külades ja eluruumides ( kindlustes). Vastavalt teenistuskohale oli nende nimetuseks külatiuun ( тиун сельски) või õukonnatiuun ( тиун дворски). Maksukogujate hulka kuulusid näiteks kaubanduselt maksu kogujad mõtnikud ( мытинки), virnikud ( вирники), kes kogusid kohtumakse, mis määrati karistuseks tapmise eest, prodašid ( продажи), kes kogusid kohtumakse teiste kuritegude eest, ja pjatnaškad ( пятенщики), kes kogusid maksu 1/5 hobusemüügilt.

Pikemalt artiklis Õigeusu kirik, Vene õigeusu kirik, Kiievi ja kogu Venemaa metropoliidid

988. aastal võttis Kiievi suurvürst Vladimir Püha vastu õigeusu kiriku usutunnistuse ja aja jooksul sai Kiievi-Vene riigiusuks õigeusk, mille juht Kiievi metropoliit allus Konstantinoopoli patriarhile. Kuna kirik toetas suurvürsti võimu, tunnistades tema erakordsust ja õigust valitseda, siis eraldas Vladimir Svjatoslavitš riigi kogutud maksudest 1/10 kiriku ülalpidamiseks. Nii kujunes aja jooksul sümbioos Vene riigi ja kiriku vahel.

989. ( vkj. 6497.) aastal ehitati suurvürst Vladimir Svjatoslavitši korraldusel Kiievisse Ülipüha Jumalaema Kuulutuse kirik.

Lisaks suurvürsti materiaalsele toetusele omas kirik ka ise maavaldusi ( вотчина) ning nõudis sellel elavatelt talupoegadelt tasu ja koormisi. 10. sajandi lõpus anti kirikule õigus kohut mõista ja kohtumõistmistasusid nõuda. Nende jurisdiktsiooni alla kuulusid perekonna- ja olmetülide lahendamine ning vaimulikega seotud küsimused. Ilmalikule ehk vürstivõimule ei allunud piiskopid ( иерарх), vaimulikud ja mungad-kirikuteenrid, samuti isikud, kes olid kiriku hoole all: vanad, vigased, heidikud, samuti isikud, kes sõltusid kirikust: kirikule ilmalikelt maaomanikelt annetatud holopid.

Kirjaoskuse areng tekitas olukorra, kus kirikul puudus algusest peale ainuõigus kirjaoskuse ja hariduse levitamisele. Kirjaoskuse levikust linnaelanike hulgas annavad tunnistust säilinud tohtkirjad. Kirja kasutati mitte üksnes raamatutes ning seadusandlikes ja haldusaktides, vaid laialdaselt ka olmes. Käsitöötoodetel pole kirjad haruldased. Lihtsad linnaelanikud on jätnud ka kirikuseintele arvukalt kirju.

Õigussüsteem

Kõige varasemad näited Kiievi-Vene õigussüsteemist pärinevad Kiievi vürstide ja Bütsantsi vahelistest läbirääkimistest aastatest 911, 944 ja 971. Nende läbirääkimiste materjalid sisaldavad andmeid näiteks Kiievi-Venemaa omandiõiguse, pärimise, vangide ja orjade kohta.

Sel ajal kehtis kõikjal Kiievi-Venemaal tavaõigus. Üldiselt reguleeris see suhteid võrdsete inimeste vahel.

Pisut teistsuguse iseloomuga olid suhted vürsti ja rahva vahel. Need suhted olid lepingulised, kusjuures rahvast esindas veetše. Ettepanek lepingu sõlmimiseks või muutmiseks võis tulla ükskõik kas vürsti või rahva poolt. Eriti hea näide selle kohta on Novgorodi Vabariik, kus veetše oli väga mõjukas. Veetše oli seadnud hulganisti tingimusi, mis tugevalt piirasid vürsti võimu: vürst ei tohtinud kohut mõista (selleks otstarbeks määras veetše possaadniku), ei tohtinud possaadniku nõusolekuta loobuda valdustest ega välja anda juriidilise mõjuga dokumente. Possaadniku nõusolekuta ei tohtinud vürst, vürstinna, ükski bojaar ega teised õukondlased omandada kinnisvara Novgorodimaa piires. Vürst pidas läbirääkimisi ka oma družiinaga. Need lepingud sõlmiti suuliselt ning nendega lepiti kokku näiteks teenistusajad ja teenistuse kohta kaebuste esitamise kord.

Pärimise kord oli 9. ja 10. sajandil ebaselge ning tänapäeval täpselt teadmata. Pärijad olid tollal sageli alaealised, näiteks Igor Rjurikovitš ja Svjatoslav Igorevitš. 11. sajandil anti võimu sageli üle niisuguse korra järgi, et peamine pärija oli vürsti vend ja alles venna puudumise korral poeg. 11. ja 12. sajandi vahetusel põrkusid need kaks põhimõtet omavahel ja see põhjustas kodusõdu.

Vanavene õigus seisis põhiliselt kaupmeeste huvide kaitsel. Vene kaupmeestega samadel alustel olid kaitstud ka välismaiste kaupmeeste õigused. Siiski sõltus see piirkonnast: mõned maa-alad olid välismaistele kaupmeestele avatud, teised maad ja hõimud seadsid välismaiste kaupmeeste tegevusele mõnel või koguni kõigil tegevusaladel piiranguid.

Suurvürstiriigi lagunemine

11. sajandi keskpaigas toimus seni Kiievi suurvürstiriigi koosseisu kuulunud Polotski vürstiriigi ja Novgorodi vabariigi vahel võimuvõitlus domineerimise eest suurvürstiriigis. Osaks suursugususe ja võimsuse demonstreerimisest oli samal ajal kõigis kolmes vürstiriigis ehitatud Sofia kirikud ( Kiievis, Polotskis ja Novgorodis, mille hiilgus pidi olema võrreldav Teise Rooma-Konstantinoopoli Hagia Sophia katedraaliga.

Omavaheliste lahingute käigus vallutas Polotski vürst Vseslav Tšarodei (Imetegija) 1066 Novgorodi. Ta laskis Novgorodi Sofia katedraali kirikukella maha võtta ja paigutada Polotski Sofia katedraali kellatorni.

Suurvürstiriik ei olnud 12. sajandil stabiilse ja tugeva keskvõimuga riik ning sellest eraldus teisi riike. Suurvürstiriigi koosseisu olid selle lõpliku lagunemise ajaks jäänud Rostovi-Suzdali vürstiriik, Smolenski, Rjazani, Galiitsia-Volõõnia, Perejaslavli, Tšernigovi, Polotski, Turovi-Pinski ja Novgorodi vürstiriik.

Kiievi-Vene riigi lõpuks loetakse aastat 1169, kui vürstiriikide omavahelises sõjategevuses vallutas Andrei Bogoljubski Kiievi linna ja röövis selle varad.

# data[].attributes.attachment_link.description
See artikkel räägib samast riigist mis Vene, aga erinevast vaatenurgast. Kiievi-Vene ( vanavene keeles Рѹ́сь Russ) oli vara feodaalne riik, mis asus tänapäeva Ukraina, Venemaa ja Valgevene maa-alal 9. sajandist 13. sajandi keskpaigani keskusega Kiievis. Lisaks Kiievi-Vene nimele kasutatakse ka nime Kiievi-Russ.

# data[].attributes.body
odaal - nn jumalakohus, kus kaebealuse süü tehti kindlaks nt vee- või tuleprooviga

generaalstaadid - kuningriigi kolme seisuse esindajate kogu, mille kuningas kriitilistes olukordades kokku kutsus

# data[].attributes.body
Keskaeg I osa, ajalooõpik 7. klassile

https://et.wikipedia.org/wiki/Keskaegne_Prantsusmaa#/media/Fail:France_1154_Eng.jpg

https://et.wikipedia.org/wiki/Philippe_II#/media/Fail:Louis-Félix_Amiel-Philippe_II_dit_Philippe-Auguste_Roi_de_France_(1165-1223).jpg

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Keskaegne Prantsusmaa katab ala, mis vastab jämedalt tänapäeva Prantsusmaale, Ludwig Vaga surmast aastal 840 kuni 15. sajandi keskpaigani. Keskaega Prantsusmaal tähistasid:

1. Lääne-Frangi riik (843-987) ja viikingite sissetungid ja Karolingide impeeriumi tükkhaaval lammutamine kohalike võimude poolt,

2. senjöörliku majandussüsteemi ja feodaalse õigussüsteemi ja isandate ja vasallide vaheliste kohustuste kujunemine,

3. Kapetingide (987-1328) kontrolli all oleva piirkonna kasv ja nende võitlused laienevate normannide ja Anjou piirkondadega,

4. kunsti- ja kirjandusloomingu õitsenguperiood 12. sajandist 14. sajandi alguseni,

5. Valois'de tõus (1328-1589), Saja-aastase sõja pikaleveninud dünastiline kriis Inglismaa kuningriigiga (1337-1453) ja katastroofiline musta surma epideemia (1348), ja

6. prantsuse rahvuse laienemine 15. sajandil ja prantsuse identiteeditunde loomine.

Keskajast alates uskusid Prantsuse valitsejad oma kuningriigi loomulikke piire: Püreneed, Alpid ja Rein. Seda kasutati ettekäändena agressiivsele poliitikale ja korduvatele sissetungidele. Sellel oli tegelikult siiski vähe alust, sest mitte kõik nendest territooriumidest ei olnud kuningriigi osa ja kuninga võim tema kuningriigis oli üsna kõikuv. Maad, millest Prantsusmaa kuningriik koosnes, näitasid suurt geograafilist mitmekesisust, põhjapoolsed ja keskmised osad nautisid parasvöötme kliimat, samas lõunapoolne osa oli lähemal vahemerelisele kliimale. Kuigi kuningriigi põhja- ja lõunapoolsete osade vahel olid suured erinevused, olid võrdselt tähtsad erinevused ka olenevalt kaugusest mägedest: peamiselt Alpidest, Püreneedest ja Keskmassiivist. Prantsusmaal olid tähtsad jõed, mida kasutati veeteedena: Loire, Rhône, Seine, samuti Garonne. Jõed asustati varem kui muu maa ning nende kallastel asutati tähtsad linnad, kuid need olid eraldatud suurte metsade, soode ja muu kõnnumaaga.

Enne, kui roomlased vallutasid Gallia, elasid gallid suuremates hõimudes organiseeritud külades. Roomlased kutsusid väiksemaid nendest ja suuremaid . Need võeti sageli aluseks keiserlikule administratsioonile ja kestsid keskajani, kui nende pealinnadest said piiskopkondade keskused. Need usulised provintsid kestsid kuni Prantsuse revolutsioonini. Rooma riigi ajal oli lõunapoolne Gallia palju tihedamalt asustatud ja selle tõttu oli seal algul palju rohkem piiskopkondi, samas põhjapoolsel Prantsusmaal kahanesid nad suuruses tohutult barbarite sissetungide tõttu ja muutusid raskelt kindlustatuteks sissetungijatele vastu astudes.

Arutlus Prantsusmaa suurusest keskajal on keeruline, kuna tuli arvestada, kas maad kuulusid isiklikult kuningale (domaine royal) või olid vasallsõltuvuses mõne muu isanda alluvuses. Rooma Gallia provintsist pärinevat mõistet res publica ei säilitatud Frangi riigis ja Karolingide impeeriumis täielikult, ja otseste Kapetingide algusaastatel oli Prantsuse kuningriik enam või vähem fiktsioon. Kapetingide domaine royal piirdus piirkondadega ümber Pariisi, Bourgesi ja Sensi. Suurem osa Prantsuse territooriumist oli Akvitaania, Normandia, Bretagne'i, Champagne'i, Burgundia ja teiste territooriumide koosseisus (kaarti kohta vaata Prantsusmaa provintsid). Põhimõtteliselt võlgnesid nende maade isandad Prantsuse kuningale austusavalduse oma valduste eest, kuid tegelikult omas kuningas Pariisis nende maade üle väikest kontrolli, ja asja tegi veel segasemaks Normandia, Akvitaania ja Inglismaa ühinemine 12. sajandil Plantagenetite dünastia võimu alla.

Karolingidest kuningate domeenid 10. sajandil (kollasega)

Kuninglikud maad (sinisega) 10. sajandi lõpul

Philippe II võttis 13. sajandil ette suure Prantsuse laiendamise, kuid enamik nendest ülevõtmistest kaotati nii kuningliku " apanaaži" süsteemiga (piirkondade andmine kuningliku perekonna liikmetele hallata) kui ka kaotustega Saja-aastases sõjas. Alles 15. sajandil saavutasid Charles VII ja Louis XI kontrolli enamuse tänapäeva Prantsusmaa üle (v.a Bretagne, Navarra ning osa Ida- ja Põhja-Prantsusmaast).

Ilm Prantsusmaal ja Euroopas keskajal oli märgatavalt pehmem, kui enne või pärast seda. Ajaloolased nimetavad seda keskaegseks soojaks perioodiks, mis kestis umbes 10. sajandist umbes 14. sajandini. Osa Prantsuse rahvastiku kasvust sel ajal (vaata allpool) on otseselt seotud selle mõõduka ilma ja selle mõjuga saagile ja karjale.

Prantsusmaa territoriaalne laienemine Philippe II ajal 1180-1223

Keskaja lõpul oli Prantsusmaa kõige rahvarikkam piirkond Euroopas - olles möödunud 1340. aasta paiku Hispaaniast ja Itaaliast. 14. sajandil, enne musta surma saabumist, oli rahva koguarv tänapäeva Prantsusmaa kaetaval alal hinnanguliselt umbes 17 miljonit. Pariisis, Euroopa suurimas linnas, oli 13. sajandil üle 200 000 asuka. Must surm tappis 1348. aastal hinnanguliselt ühe kolmandiku rahvastikust. Samaaegne Saja-aastane sõda aeglustas taastumist. Alles 16. sajandi keskpaigaks taastus rahvaarv 14. sajandi keskpaiga tasemele.

Keskaja alguses oli Prantsusmaa juudi haritlaste keskus, kuid kasvav tagakiusamine ja rida väljasaatmisi 14. sajandil põhjustasid Prantsuse juutidele märkimisväärseid kannatusi; vt Prantsusmaa juutide ajalugu.

Karolingide pärand

Eaka Karl Suure valitsemise viimastel aastatel tegid viikingid edusamme piki tema kuningriigi põhja- ja läänepiiri. Pärast Karl Suure surma 814. aastal ei suutnud tema pärijad säilitada poliitilist ühtsust ja impeerium hakkas murenema. 843. aasta Verduni leping jagas Karolingide impeeriumi ja Charles II Paljaspea valitses Lääne-Frangi riiki, mis jämedalt vastab tänapäeva Prantsusmaa territooriumile.

Viikingite edusammudel lubati eskaleeruda ja nende pikkpaadid seilasid Loire'i ja Seine'i jõge ning teisi siseveeteid pidi üles, mõjudes laastavalt ja levitades terrorit. 843. aastal mõrvasid viikingitest sissetungijad Nantes'i piiskopi ja mõni aasta pärast seda põletasid nad Saint Martini kiriku Toursis ja 845. aastal rüüstasid viikingid Pariisi. Charles III valitsemise ajal (898-922) asusid normannid Rollo juhtimisel Seine'i jõe mõlemale kaldale Pariisist allavoolu, sellest sai Normandia.

Kapetingid

Karolingid jagasid oma eelkäijate saatust: pärast vahelduvat võimuvõitlust kahe perekonna vahel tõi Prantsusmaa hertsogi ja Pariisi krahvi Hugues Capeti lisandumine (987) troonile Kapetingid, mis koos oma Valois' ja Bourboni harudega valitses Prantsusmaad rohkem kui 800 aastat.

Karolingide ajastu oli näinud järkjärgulist institutsioonide esilekerkimist, mis olid tingimusteks Prantsusmaa arengule tulevasteks sajanditeks: krooni poolne kinnitus administratiivsest võimust riigi aadlikele nende territooriumidel vastutasuks nende (mõnikord hapra) ustavuse ja sõjalise toe eest, hästi nähtav fenomen Kapetingide tõusus ja mingil määral ette aimatud Karolingide võimule tõusust.

Vana kord jättis uue dünastia vahetu kontrolli alla Seine'i keskjooksu ja külgnevad territooriumid, samas võimsad maaisandad, nagu 10. ja 11. sajandi Blois' krahvid, kogusid omale suuri domeene abielu kaudu ja isiklike suhete kaudu väikeaadlikega kaitse ja toetuse eest.

Piirkond Seine'i alamjooksu ümbruses, mis loovutati 911. aastal Skandinaavia sissetungijatele kui Normandia hertsogkond, muutus erilise mure allikaks, kui hertsog William võttis enda valdusse Inglismaa kuningriigi 1066. aasta Normanni vallutuses, tehes endast ja oma pärijaist kuningaga võrdse väljaspool Prantsusmaad (kus ta oli nominaalselt veel krooni alam).

Prantsusmaa 1223. aastal

Esimeste Kapetingide kuninglik domeen oli alguses piiratud osaga Île-de-France'ist, Pariisi ja Orléansi vahel, mis olid tema peamised linnad. Mujal olid suurisandad, kes rakendasid oma võimu, eriti kuus ilmalikku Prantsusmaa peeri: Akvitaania, Burgundia ja Normandia hertsogid, nende kõrval Champagne'i, Flandria ja Toulouse'i krahvid.

Halvem järgnes. Pikaleveninud troonijärgluse vaidlus Williami järglaste seas lõppes 1154. aastal Henry II kroonimisega. Henry päris Normandia hertsogkonna oma emalt Matildalt ja Anjou krahvkonna oma isalt Geoffroylt ning 1152. aastal abiellus ta Prantsusmaa vastlahutatud ekskuninganna Akvitaania Eleanoriga, kes valitses enamust Lõuna-Prantsusmaast. Pärast Eleanori ja nende neljast pojast kolme juhitud mässu mahasurumist vangistas Henry Eleanori, tegi Bretagne hertsogi oma vasalliks ja valitses Lääne-Prantsusmaad tegelikult suurema võimuga kui Prantsuse kroon. Siiski võimaldasid vaidlused Henry järglaste seas tema Prantsuse territooriumide jagamise suhtes, millele lisandus John Maata pikk tüli Philippe IIga, viimasel taastada mõju enamuse tema territooriumide üle. Pärast Prantsuse võitu Bouvine'i lahingus 1214. aastal säilitasid Inglise monarhid võimu ainult edelas Guyenne'i hertsogkonnas.

13. sajand tõi kroonile tähtsaid võite ka lõunas, kus paavsti-kuninga ristisõda piirkonna albilaste või katarite vastu (1209) viis kuningliku domeeniga liidendamiseni Alam- (1229) ja Ülem- (1271) Languedoci. Philippe IV Flandria vallutamine (1300) oli vähem edukas, lõppedes kaks aastat hiljem tema rüütliväe hävitamisega Flandria linnade ühendväe poolt Kuldsete kannuste lahingus Kortrijki lähistel.

Püha Louis. Ta nägi Prantsusmaa kultuurilist laienemist läänekristlikus maailmas

Kuningas Louis IX (1226-1270) soovis õiglast kohut kõigile ja asutas sel eesmärgil uusi tribunale, ja püüdis endal leeprat ravida. Vincennes'i tamm, mille all ta, vähemalt müüdi järgi, sageli õigust mõistis, esindab tema alamate kiindumust tema vastu. Pikaks ajaks jäi ta oma ema Kastiilia Blanche'i mõju alla, kes toetas kuningriigi piiride laiendamise poliitikat. Siiski mõistis Louis IX, et paljud inimesed tema riigis on rahulolematud, ja korraldas 1247. aastal suure küsitluse, milles tema alamad võisid väljendada oma muret riigiga, ja seejärel jõustati mitu suurt reformi. Tema valitsemise esimesel poolel oli ta tuntud kallite hobuste poolest, siiski muutus ta pärast oma esimese ristisõja ebaõnnestumist palju tagasihoidlikumaks ja elas lihtsat elu.

Louis IX sai oma isaga võrreldava hariduse, kasutades kloostriõppe asemel eraõpetajaid. Ta omandas soliidse pädevuse matemaatikas, lugemises, kirjutamises, grammatikas, retoorikas ja filosoofias. Tema säilinud kirjutised näitavad, et ta võis esitada oma mõtteid loogilisel ja organiseeritud moel nii prantsuse kui ka ladina keeles. Temast sai väga kogenud rüütel ja arendas kirge hobuste suhtes.

Louis VIII vanima elusoleva pojana krooniti Louis IX 1226. aastal Prantsusmaa kuningaks. Alles kaheteistkümneaastasena oli ta liiga noor, et iseseisvalt valitseda, kuid kuna oli potentsiaalseid rivaale, krooniti noor kuningas kärmelt, et kõiki vaidlusi ära hoida. Tõepoolest, Prantsuse troonijärgluse reeglid olid paljudele veel ebaselged, kuna Hugues Capet valiti, mitte ei järgnenud oma isale; enamus Prantsuse kuningaid krooniti nende isade poolt, kui viimased olid veel elus, et valimist ära hoida. Noore kuninga õnneks toetasid teda paljud võimsad aadlikud, kes olid Kapetingidele ustavad ja kes hoidsid suure hoolega ära potentsiaalsete rivaalide kuningriigi üle kontrolli saavutamise. Prantsusmaa kirik ja lõpuks ka paavst kaitsesid selgelt seda positsiooni.

Regentlus ja mässud

Mõiste "regentlus" osutus tõhusaks, kui Blanche jättis kõik otsused administraatoritele ja toimis ainult täidesaatva võimu vormis. Ta seisis vastu kõigile solvangutele ja isiklikele rünnakutele tema eraelu vastu eesmärgiga toetada riiki. Ta oli kõigi võimalike solvangute sihtmärk ja teda süüdistati paljude aadlike ja isegi piiskopi armukeseks olemises. Need olid kindlasti vaid valed, mis mõeldud tema võimu õõnestamiseks. Paljud aadlikud puudusid Reimsist, kui Louis IX kuningaks tehti: Flandria krahv oli pärast Bouvines'd veel vangis, Champagne'i krahvil oli keelatud tulla ja teised lihtsalt keeldusid tulemast. Siiski asendas Flandria krahvinna oma abikaasat ja Burgundia hertsog oli samuti kohal. Järgnevatel aastatel oli Blanche'i vastu mässe; esimest jaanuaris 1227 juhtisid Bretagne hertsog Pierre Mauclerc, La Marche krahv Hugues XI ja Champagne'i krahv Thibaut. Seda mässu toetas Inglismaa kuningas Henry III, kuid ei saatnud neile abi. Toetuse puudumise ja fakti tõttu, et nad võitlesid oma kuningaga, see mäss nurjus. Selle autoritele andestati ja neile anti raha vastutasuks ustavusvande eest kuningale.

Samal ajal Languedoci elanikud, otsides lõppu Albilaste ristisõjale, kutsusid rahule. Toulouse'i krahv Raymond VII alustas läbirääkimisi Blanche'iga ja tulemusel olid olulised tagajärjed kroonile. Nad sõlmisid Pariisi rahu, millega Raymond VII võis säilitada oma maid kuni oma surmani. Lepingu valvurina abiellus tema ainus tütar Jeanne Poitiers' krahvi Alphonse'iga tähtsa tingimusega: juhul, kui nad surevad ilma pärijata, läheb kontroll Languedoci üle tagasi kroonile. Tõepoolest, Alphonse ja Jeanne surid ilma pojata ja kuningas sai otsese ligipääsu Vahemerele läbi kuningliku domeeni, muutes märkimisväärselt jõudude tasakaalu. Languedocis järgnesid paljud muudatused, millest kõige selgem oli inkvisitsiooni loomine, uus politseivõimu vorm, milles vanemad tehnikad (näiteks piinamine) kombineeriti kõige värskematega, nagu tribunalid, kus esitati tõendeid, ja kohtuotsus tulenes formaalsest põhjendamisest. Ka Toulouse'i ülikool asutati sel perioodil.

Hädad tõusid taas põhjas, kui suur hulk rahvast mässas Blanche'i vastu, kuid kuningas oli alati kohal, kui oli konflikte, ja sellel olid alati tagajärjed. Avalik arvamus hakkas regentluse vastu pöörduma. Kui kirik palus Blanche'il karistada vastlapäeval osalevaid inimesi, tegi ta kõik mehed osalemises süüdlaseks, vahistas ja mõistis nad süüdi. Pariisi ülikooli professorid ja üliõpilased olid selle poliitika esimesed ohvrid, see põhjustas 1229. aasta streigi. Paljudele professoritele pakuti võimalust minna Londonisse õpetama ja enamus neist läks Orléansi. Blanche andis lõpuks järele ja paavst annetas Pariisi ülikoolile privileegid. Boulogne'i krahv ründas seejärel Champagne'i krahvi, ja 1230. aastal randus Inglismaa kuningas Bretagne'is, et Prantsusmaa kuningat ärritada. Kuninglik armee liikus kiiresti Inglise vägede vastu ja Henry III põgenes Bordeaux'sse, et tagasi Inglismaale seilata. Kasutades seda diversiooni ära, asus Blanche abistama Champagne'i krahvi, saades territooriume Prantsuse kroonile. Viimast mässu juhtis Pierre Mauclerc ja selle surus 1234. aastal maha vahetult Louis IX, nüüd küllalt vana, et ise valitseda.

Saja-aastane sõda

Charles IV surm 1328. aastal ilma meessoost pärijateta lõpetas Kapetingide pealiini. Saali tavaõiguse järgi ei saanud kroon minna naise kätte (Philippe IV tütar oli Isabelle, kelle poeg oli Inglismaa Edward III), seega läks troon Charles de Valois pojale Philippe VI-le. See, lisaks pikaleveninud vaidlusele õiguste üle Gascogne'i suhtes Lõuna-Prantsusmaal ning suhetele Inglismaa ja Flaami kangalinnade vahel, viis Saja-aastase sõjani (1337-1453). Järgnenud sajandil sai näha laastavat sõda ja talupoegade ülestõuse ( Wat Tyleri mäss 1381. aastal ja 1358. aasta Žakerii Prantsusmaal).

Prantsuse kaotused konflikti esimeses faasis (1337-1360) pöördusid osaliselt vastupidiseks teises faasis (1369-1396); kuid Henry V purustav võit 1415. aastal Azincourti lahingus, nüüd kuningliku perekonna rivaalitsevate Armagnaci ja Burgundia kildkondade vahel kibedalt jagunenud Prantsusmaa üle viis tema poja Henry VI tunnustamiseni kuningaks Pariisis seitse aastat hiljem 1420. aasta Troyes' lepinguga, vähendades Valois võimu maadele Loire'i jõest lõunas.

Prantsusmaa alandus pöördus järsult 1429. aastal taastamisliikumise ilmumisega, mida sümboliseeris talutüdruk Jeanne d'Arc Domrémyst, kes väitis jumaliku hääle juhatust kampaaniaks, mis lõpetas kiirelt Orléansi piiramise inglaste poolt ja lõppes Charles VIII kroonimisega ajaloolises Reimsi linnas. Püüti järgnevalt burgundlaste poolt kinni ja müüdi inglise liitlastele, tema hukkamine ketserina 1431. aastal kahekordistas tema väärtust Prantsusmaa kehastusena.

Prantsusmaa 1435. aastal

Kuninga ja Burgundia hertsogi Philippe Hea leppimine 1435. aastal eemaldas suurima takistuse Prantsuse taastamiselt, viies Pariisi (1436), Normandia (1450) ja Guyenne'i (1453) tagasivallutamisele, vähendades Inglismaa valdused väikeseks alaks Calais ümbruses (kaotatud 1558. aastal). Pärast võitu Inglismaa üle kroonis Prantsusmaa esilekerkimist võimsa rahvusliku monarhiana Burgundia (1477) ja Bretagne'i (1532) hertsogkondade "liidendamine", mis varem olid olnud sõltumatud Euroopa riigid.

Sõjasajandi kaotused olid tohutud, iseäranis katku ( must surm, tavaliselt peetakse selleks muhkkatku puhangut) tõttu, mis saabus Itaaliast 1348- aastal, levides kiirelt Rhône'i orgu pidi üles ja sealt peaaegu üle kogu riigi: eeldatakse, et rahvastik umbes 18-20 miljonit tänapäeva Prantsusmaa piirides 1328. aasta paiku vähenes 150 aastaga 50% või rohkem.

Perioodi pärast Karl Suure surma tähistas majanduskriis, mille põhjustas poliitiline ebastabiilsus; linnaelu peaaegu kadus. Siiski muutus see 11. sajandiks. Uute kultuuride juurutamine, kliima paranemine ja uute põllumajandustehnoloogiate kasutuselevõtt tekitas suure põllumajandussaaduste ülejäägi. Sellega kaasnes linnaelu, kaubanduse ja tööstuse kasv. Majandus kukkus taas kord kokku 14. sajandil sõja, halva ilma ja musta surma tõttu.

Maamajandus põhines mõisal; linnades kujunes majanduslik aktiivsus ümber gildide.

Prantsusmaal oli valitsemise feodaalsüsteem; kuningavõim oli suuresti detsentraliseeritud. Maapiirkondades käsitlesid feodaalisandad teemasid nagu riigikaitse ning seaduse ja korra säilitamine. See oli tingitud kaosest, mis järgnes germaanlaste ja viikingite sissetungile. Feodaalhierarhia algas kuningast tipus. Järgmine aste allpool olid lääniisandad, hertsogid ja teised tiitlitega aadlikud, kellele anti kontrollida mõisaid ja piiskopkondi kuninga domeenis. Nendest allpool olid vasallid või väiksemad isandad, kes kontrollisid väiksemaid maatükke lääniisanda mõisas. Rüütlitest allpool olid pärisorjad. Pärisorjad olid talupojad, kes olid vasallidele võlgu, ja et oma võlga maksta, pidid nad maal töötama ja andsid poole oma saagist vasallile. Pärisori oli oma maaga seotud, mis tähendab, et ta ei saanud ilma loata reisida. Pärisorja võlga sai müüa ühest mõisast teise. Kui mõisaisand suri, siis pärisorjad pidid jätkama võla maksmist uuele isandale. Linnades viis üldine rahutus autonoomsete kommuunide loomiseni, mis toimisid omavalitsusüksustena.

# data[].attributes.attachment_link.description
Keskaegne Prantsusmaa katab ala, mis vastab jämedalt tänapäeva Prantsusmaale, Ludwig Vaga surmast aastal 840 kuni 15. sajandi keskpaigani. Keskaega Prantsusmaal tähistasid: Lääne-Frangi riik (843-987) ja viikingite sissetungid ja Karolingide impeeriumi tükkhaaval lammutamine kohalike võimude poolt, senjöörliku majandussüsteemi ja feodaalse õigussüsteemi ja isandate ja vasallide vaheliste kohustuste kujunemine, Kapetingide (987-1328) kontrolli all oleva piirkonna kasv ja nende võitlused laienevate normannide ja Anjou piirkondadega, kunsti- ja kirjandusloomingu õitsenguperiood 12.

# data[].attributes.body
Keskaeg I osa, ajalooõpik 7. klassile