# data[].attributes.body
Шановні десятикласники! Розмістить інформацію про одну з країн регіону, використовуючи ілюстрації, посилання і текст

# data[].attributes.headline
Варіант I.Країна Тувалу.

# data[].attributes.subject
Варіант I.Країна Тувалу.

# data[].attributes.body
Гімн:https://youtu.be/_yKt7bimnNQ?si=zlf4x1EKshtw6sUW

Візитна картка країни.

Офіційна назва—Тувалу.

Склад територій — 3 низинних коралових острови, 5 атолів, один атоловий/рифовий острів.

Член міжнародних організацій — ООН,Південнотихоокеанської комісії та Форуму тихоокеанських островів.

Офіційні мови — англійська,тувалу.

Релігії — християнство,та інші.

Валюта:1 Австралійський долар (AUD) = 100 центів,1 Долар Тувалу = 100 центів (використовуються тільки монети).

Тувалу — тихоокеанська держава у Полінезії. Це суверенна демократична держава з конституційною формою правління. Свою сучасну назву архіпелаг дістав лише в 1975 році, і в перекладі з мови тувалу вона означає «восьмеро, що стоять разом»(мається на увазі вісім традиційно населених островів Тувалу; дев'ятий — Ніулакіта — був заселений відносно недавно). Європейський першовідкривач островів, Альваро Менданья де Нейра, назвав архіпелаг «лагунні острови», а в 1819 році архіпелаг дістав назву «Острови Елліс», яка використовувалась протягом майже всієї колоніальної епохи.

Географічне положення.

Полінезійська держава Тувалу являє собою скупчення з атолів і островів, розташованих у Тихому океані трохи південніше екватора. Столиця країни, місто-атол Фунафуті. Найближчі архіпелаги — острови Гілберта, що належать Республіці Кірибаті та розташовані на північний захід від Тувалу, і острови Волліс і Футуна, що лежать на південний схід і належать Франції. Площа суші Тувалу становить всього 26 км², у той час як площа території, зайнятої лагунами, — понад 494 км². Країна розташувалася на п'яти атолах (Нанумеа, Нуї, Нукулаелае, Нукуфетау, Фунафуті), трьох низинних коралових островах (Нануманг, Ніулакіта, Ніутао) і одному атоловому/рифовому острові (Ваїтупу), що розтягнулися з північного заходу на південний схід на 595 км. Найбільшим островом архіпелагу (з розрахунку площі суші, а не водної поверхні лагуни) є атол Ваїтупу (5,09 км²), а найменшим — Ніулакіта (0,4 км²). Всі острови низинні, а атоли переважно складаються з кількох острівців, або моту, які піддаються негативному впливу прибережної ерозії (переважно західні сторони острівців, звернені до океану). Найвища точка країни досягає лише 5 м.

Клімат.

Клімат Тувалу жаркий, тропічний, перебуває під впливом південно-східних пасатів. Чітко виділяються два сезони: сезон дощів і сезон посух. Вологий сезон, у період якого випадає до 60 % опадів, триває з листопада по квітень, а посушливий — з травня по жовтень. Середньорічна кількість опадів становить близько 3000 мм, хоча іноді ця цифра може сягати 4000 мм. Таким чином, клімат на Тувалу вологіший, ніж на розташованих на північ островах Гілберта (Кірибаті) і розташованих на південь островах Фіджі. На північних островах країни клімат посушливіший, ніж на південних, і вони більш схильні до посух, які можуть тривати до трьох місяців. Температура повітря протягом усього року залишається високою, варіюючись від 26 до 32 °C. Переважні напрямки вітру — з північного сходу або південного сходу. Східні/південно-східні напрямки вітру переважають з травня по жовтень. Тувалу піддається негативному впливу тропічних циклонів, які часто досягають руйнівної сили.

Ґрунти.

Ґрунти Тувалу мають коралове походження. Ґрунт переважно сформований із залишків рифових матеріалів, коралів, вапняних водоростей, форамініфер і молюсків, тому склад місцевих ґрунтів переважно карбонатний. Вони відрізняються високою лужністю, пористістю (через що дуже погано затримують вологу) і низькою родючістю. При цьому родючість залежить від кількох факторів: насамперед, вмісту і пропорції органічних матеріалів, а також частки коралового матеріалу. Кількість мінеральних речовин у ґрунтах Тувалу низьке, за винятком кальцію. На островах також є фосфатні (сформувалися з посліду морських птахів) та гумусні ґрунти (останні — в місцях мангрових заростей).

Населення.

Відповідно до останнього перепису 2002 року, чисельність населення Тувалу становила 9561 особу(включно з туристами та тимчасовими працівниками; чисельність постійного населення — 9359 осіб). До 2012 року ця цифра збільшилась до 10 837 осіб.Для країни характерний другий тип відтворення.Населення Тувалу гомогенне: понад 94 % жителів були представниками корінного полінезійського народу тувалу, 4,6 % — представники змішаних шлюбів Тувалу та інших народів, і тільки 168 осіб (або 1,8 %) були іноземцями.Значна частина населення Тувалу проживає у столиці та єдиному місті країни, Фунафуті, — 57 %. У 2002 році чоловіки становили 49,3 % (4614 осіб), жінки — 50,7 % (4745 осіб),міського населення — 47 %, сільського — 53 %Внутрішня міграція населення, що характеризується переселенням людей з віддалених островів на атол Фунафуті, є однією з основних тенденцій, відзначених на Тувалу.Рівень природного приросту у 2008 році склав 1,577 %. Середня тривалість життя чоловіків — 66,7 року, жінок — 71,36 року.

Економіка.

Характеристика економічної ситуації: величезна виняткова економічна зона, обмежені природні багатства, віддаленість від основних світових ринків збуту, дефіцит висококваліфікованих фахівців. При цьому основними чинниками, які можуть зашкодити економічній стабільності на островах, є нестабільність міжнародних інвестицій, зниження доходів від ліцензування суден, природні катастрофи та коливання на світових ринках.Економіка на островах ринково-натуральна: орієнтована на ринок економічна діяльність переважно зосереджена в місті Фунафуті, в той час як на віддалених островах переважає господарство натурального типу. Тувалу належить до країн Четвертого світу, тобто до найбідніших у світі. Економіка країни значною мірою базується на державному секторі, що становить близько 60 % ВВП країни. Основними галузями економіки станом на 1998 рік були: державне обслуговування (25 %), будівництво (16 %), торгівля і послуги державних підприємств, що не належить до ЖКГ (15 %), сільське господарство і рибальство (13 %), базова економічна діяльність (31 %). Згідно з даними ЦРУ у 2002 році ВВП країни становив близько $14 940 000, а ВВП на душу населення — $1600.

Сільське господарство.

Одним з важливих секторів економіки Тувалу є сільське господарство. Однак, на розвитку цієї галузі негативно позначається низька родючість, пористість, а також засоленість (особливо після високих припливів і циклонів) місцевих ґрунтів, багато з яких непридатні для обробки. Велика частина таких земель зосереджена на північних островах архіпелагу, де також посушливіший, ніж на південних островах, клімат.Основною сільськогосподарською культурою є кокосова пальма, що має найширше застосування. Кокоси використовуються місцевими жителями в харчових цілях, а також як корм для домашніх тварин (переважно свиней). Кокосове молоко йде на виготовлення алкогольного напою Тодд. Інші частини рослини, насамперед листя, йдуть на плетіння циновок, кошиків та інших ремісничих виробів. Деревина кокосової пальми служить найважливішим будівельним матеріалом, а також дровами. З маслянистої ендосперми горіхів цієї рослини виробляють копру — основний експортний товар країни. Однак останніми роками її виробництво значно знизилося (переважно через низькі світові ціни). Іншими широко розповсюдженими сільськогосподарськими культурами є пандану, хлібне дерево, банани, папая. Жителі також викопують невеликі ями, в яких вирощують гігантське болотне таро.Для власних потреб остров'яни розводять свиней, курей і качок.

Рибальство — одне з національних багатств Тувалу, яке відіграє значну роль в економіці та житті країни та становить основу харчового раціону місцевих жителів. Завдяки угодам з іншими державами світу на право вилову риби в ІЕЗ забезпечується суттєвий приплив грошових коштів в Тувалу.В океані переважно займаються промислом риб родини скумбрієвих, особливо тунця.Основними партнерами Тувалу у сфері рибальства є США, Японія і Китай.

Транспорт.

У 2002 році довжина шосейних доріг Тувалу становила всього 8 км. У країні відсутній залізничний транспорт.Перельоти в Тувалу здійснюються авіакомпаніями Air Fiji (польоти з Суви, столиці Фіджі) та Air Pacific (польоти з Наді (Фіджі)). 2007 року в країні діяв один аеропорт — Міжнародний аеропорт Фунафуті. На острові Фунафуті діє громадський транспорт, але найпопулярнішим видом транспорту є таксі. Єдиним портом країни є місто Фунафуті. Попри маленьку площу Тувалу, флот цієї держави налічує 74 кораблі.

Туризм.

Туристичний сектор економіки Тувалу розвинений надто погано, а кількість туристів, які відвідують країну, залишається низькою у порівнянні з іншими країнами Океанії. Причиною цьому слугують кілька факторів, основними з яких є погане повітряне сполучення з іншими країнами світу та висока вартість перельотів, низька якість надаваних послуг (у тому числі нерозвиненість готельного сектора). Основний потік туристів прямує на атол Фунафуті, де розташований єдиний в країні готель і інші місця розміщення туристів. У 2002 році 13,46 % ВВП Тувалу становили доходи від туризму. Архіпелаг переважно відвідують громадяни Японії, Фіджі, Австралії та Нової Зеландії.

Освіта.

Освіта в Тувалу є обов'язковою та безкоштовною для дітей віком від 6 до 15 років. Освітня система країни включає чотири ступені: дворічну дошкільну освіту, восьмирічну початкову освіту та чотирирічну середню освіту. Всього в Тувалу зареєстровано 17 дошкільних освітніх установ, що ними керують різні батьківські асоціації, які за власний кошт наймають вихователів.

Бдюхіна Дар'я.

# data[].attributes.headline
Полінезія (варіант I)

# data[].attributes.subject
Полінезія (варіант I)

# data[].attributes.body
Полінезія (від грец. πολύς і νῆσος — багато островів) — субрегіон Океанії, що складається з більш ніж 1000 островів, розосереджених по центральній і південній частині Тихого океану між 23°30'с. ш. - 28 ° ю. ш. і 176 ° ст. д. - 109 ° 20'з. д. Корінні народи, що населяють острови Полінезії, називають полінезійцями. Вони мають багато подібних характеристик, зокрема мову, культуру та вірування[1]. Історично склалося так, що вони є досвідченими мореплавцями, здатними плавати у нічний час та орієнтуватися за зірками.

Термін "Полінезія" вперше був використаний французьким письменником Шарлем де Броссом в 1756 році, і спочатку застосовувався до всіх островів Тихого океану. У 1831 році під час лекції в Паризькому географічному товаристві французький мандрівник, мореплавець, океанограф Жюль Дюмон-Дюрвіль запропонував обмеження на використання терміна.

Утворює трикутник, вершинами якого є: Гавайські острови на півночі, Острів Великодня на південному сході та Нова Зеландія на південному заході, проте на цих островах зараз полінезійці становлять лише невелику частину населення, ще менше людей володіє полінезійськими мовами.

У сучасній Полінезії широко поширені англійська мова (на більшості островів), французька мова (у Французькій Полінезії, а також Уолліс і Футуна, поряд з англійською — у Вануату). На острові Великодня переважає іспанська.

# data[].attributes.body
Розмістіть матеріали дослідження "Країни Океанії – регіон екзотичного туризму"

# data[].attributes.headline
Варіант I. Меланезія 

# data[].attributes.subject
Варіант I. Меланезія 

# data[].attributes.body
Меланезія охоплює простір на північний схід від Австралії, від острова Нова Гвінея на заході до островів Фіджі на сході площею 940 тис. км2. На політичній карті Меланезії — чотири незалежні держави: Вануату, Папуа-Нова Гвінея, Соломонові Острови та Фіджі, заморська територія Франції — Нова Каледонія. Усі держави є молодими і здобули незалежність на хвилі деколонізації у ХХ ст. Острови мають здебільшого вулканічне походження, Нова Гвінея — материкове. Більша частина Меланезії розташована між екватором та Південним тропіком, тому клімат вологий і жаркий. На островах, густа мережа коротких, але доволі повноводних річок. В екваторіальній частині Меланезії поширені вічнозелені вологі тропічні ліси. Південніше переважають мусонні ліси та савани. Меланезія має кращі запаси мінеральних ресурсів порівняно з іншими частинами Океанії. Так, у Папуа-Новій Гвінеї є поклади золота, міді, нікелевих, кобальтових і молібденових руд, невеликі поклади нафти і газу. У Вануату є незначні запаси золота і марганцю, на Фіджі — поклади олова, міді, цинку, коштовних металів, залізистих пісковиків, а в Новій Каледонії сконцентровано 25 % світових запасів нікелю.

Світ у просторі й часі

Держави Меланезії

Держави Меланезії мають незрілі політичні інститути. Так, Фіджі зазнала чотирьох державних переворотів (двох у 1987, у 1997 та 2006 рр.). Етнічні зіткнення на Соломонових островах (1998—2003 рр.) змусили державу звертатися по іноземну допомогу для врегулювання ситуації. Папуа-Нова Гвінея пройшла через конституційну кризу у 2011—2012 рр. Вануату, поряд із сучасними формами врядування, зберігає інститут вождів, які, попри відсутність формальних владних повноважень, на місцевому рівні користуються не меншим авторитетом, ніж офіційна влада.

Населення регіону становить 6,5 млн осіб. Корінні мешканці належать до негроїдної раси. Переважна більшість спілкується мовами австронезійської та папуаської мовних сімей. Культурно меланезійці найбільше споріднені з мешканцями островів Південно-Східної Азії. Демографічна ситуація має позитивну динаміку. Найшвидше зростає населення Соломонових Островів (20 %) та Вануату (19,5 %). Усі країни мають від’ємне сальдо міграцій, лише Нова Каледонія має додатний механічний приріст — 900 осіб на рік. У віковій структурі населення переважають люди працездатного віку, у Вануату — діти до 15 років.

Наявність мінеральних ресурсів, сприятливі агрокліматичні умови для розвитку сільського господарства, а також запаси риби та морепродуктів у акваторіях прилеглих морів та океану дають змогу країнам Меланезії брати активну участь у міжнародному поділі праці. Важливим ресурсом для розвитку є також рекреаційний потенціал мальовничих островів, оточених кораловими рифами. Водночас економічне зростання субрегіону стримують невеликий розмір держав, обмеженість енергетичних ресурсів, архаїчні форми ведення сільського господарства і низький рівень технологічної оснащеності.

У структурі господарства переважають первинний і третинний сектори, промисловість розвинена слабко — виробництво окремих видів харчових продуктів, одягу та взуття. Головною сферою зайнятості населення є сільське господарство з переважанням натуральних форм. Експортне значення має виробництво пальмової олії та кокосової койри. Традиційним промислом є рибальство. Країни Меланезії мають потенціал для розвитку видобувної промисловості. У Папуа-Новій Гвінеї ведеться незначний видобуток міді, золота і нікелю. Золото також видобувають на Фіджі та Соломонових Островах, значні запаси і видобуток нікелю є на о. Нова Каледонія. Додатковим джерелом надходжень є традиційні ремесла: вироби ткацтва, виготовлення ритуальних масок, амулетів, прикрас із морських мушель відображають давні мистецькі традиції та користуються попитом у туристів. Туризм є найбільш динамічною сферою. Коштом іноземних інвесторів будуються сучасні курортні комплекси з можливостями пляжного відпочинку, дайвінгу, вітрильного спорту тощо.

Найбільш розвинену економіку в регіоні має Нова Каледонія. Завдяки унікальним запасам нікелевих руд ця територія є п’ятим у світі їх постачальником. Як заморське володіння, вона отримує фінансову і технічну допомогу Франції. Друга за рівнем розвитку у регіоні економіка належить Фіджі. Економіка цієї країни також має вузьку спеціалізацію — провідним джерелом надходжень є туризм. Найбільшою за абсолютним розміром економікою Меланезії є Папуа-Нова Гвінея. Окрім видобувної промисловості, країна виробляє на експорт — каву, чай, копру. Незначний за розмірами вторинний сектор виробництво цукру, каучуку, цементу, одягу, паперу, сірників, морозива, м’ясних консервів, соків, меблів та фарб. Господарство Соломонових Островів тримається на виробництві копри та пальмової олії, рибальстві й туризмі. Є незначний видобуток золота. Подібну структуру економіки має і Вануату. Сільське господарство країни спеціалізується на випуску копри, какао і яловичини. Країна експортує деревину. Важливими джерелами надходжень є рибальство, туризм, а також офшорна банківська діяльність.

# data[].attributes.attachment_caption
Па́пуа Нова́ Гвіне́я — держава Океанії, у південно-західній частині Тихого океану. Займає східну частину острова Нова Гвінея, Острови Адміралтейства та частину Соломонових островів.

# data[].attributes.headline
Папуа - Нова Гвінея

# data[].attributes.subject
Папуа - Нова Гвінея

# data[].attributes.body
Представлю декілька цікавих фактів про цю державу.

1. На більшій частині країни земля настільки просякнута вологою, що будь-яке будівництво вкрай утруднено.

2. У Папуа — Новій Гвінеї мало автомобільних доріг, і вони охоплюють лише незначну частину країни. У всі більш віддалені її райони можна дістатися тільки літаком або морським транспортом.

3. Столиця, Порт-Морсбі, стабільно входить в список найнебезпечніших міст світу .

4. У Папуа — Новій Гвінеї є цілий список країн, громадяни яких в цій країні є небажаними гостями. Росія в цей список теж входить.

5. Велика частина населення тут до сих пір веде спосіб життя, близький до первісного. Міського населення в цій країні лише близько 15%.

6. Номінальним главою цієї держави є правлячий англійський монарх

7. До 2013 року тут діяв і застосовувався закон про чаклунство - передбачуваний чаклун запросто міг розлучитися з життям, ставши жертвою Розлючений односельчан.

8. Офіційних мов тут три - англійська, хірі-моту і ток-писин. На ділі ж у кожного племені, що живе в повній ізоляції в джунглях, є своя мова, і жителі одного села зазвичай не розуміють жителів іншої, розташованої кілометрах десь в 20 від них. Англійським при цьому володіє близько 1%населення.

9. Всього в Папуа — Нової Гвінеї в ходу близько 800 мов, що становить 10%від їх світового кількості.

10. Деякі первісні племена, наприклад, короваї, до сих пір практикують канібалізм, причому навіть не приховують цього.

11. Ціни тут величезні, чому — ; не зрозуміло. Причому все варто космічно дорого не тільки для приїжджих, а й для місцевих. Кімната в готелі з покритою цвіллю брудної ліжком і без кондиціонера запросто буде коштувати близько 100 доларів.

12. Колись тут розроблялися багаті золоті поклади, але вони вже повністю вироблені.

13. Про вкрай низькому рівні розвитку всіх сфер життєдіяльності в Папуа — Новій Гвінеї говорить той факт, що навіть бідна країна Куба з початку 21-го століття надає їй підтримку.

14. Тут мешкає унікальна птах - вінценосний голуб. Більше ніде в світі вона не зустрічається.

15. Крім основних володінь, Папуа — Новій Гвінеї належить близько 600 острівців поменше.

16. Тут росте близько 20 тисяч видів рослин.

17. До моменту початку колонізації в 19-м столітті місцеві аборигени жили точно так же, як і їхні далекі предки кілька тисяч років тому.

18. Майже всі берега Папуа — Новій Гвінеї є болотисті низовини або мангрові зарості, що тягнуться на кілька десятків кілометрів углиб.

19. Знаменитий мандрівник Миклухо-Маклай на протязі 4 років жив в первісної селі з місцевими папуасами, вивчаючи їх побут, звичаї і звичаї.

https://youtu.be/aTEjbgnzFXA?si=sUr6bqgryWyrUTsa

Автор: Скурихіна Олена 10 клас