# data[].attributes.body
Aristòtil, tot i ser deixeble de Plató, a l'Acadèmia d'Atenes, rebutjava alguns aspectes de la filosofia de Plató

# data[].attributes.body
Aristòtil no creu que el coniexement veritable només vingui del món de les formes.

Creia que el coneixement es construïa a partir de l'experiència real, no d'un record

# data[].attributes.body
Aristòtil critica la Teoria de les Idees perquè creu que les formes/idees no es poden separar de les coses tangibles/materials. Considerva que el coneixement es basava en l'observació empírica del món material. Per Aristòtil, les formes no eren perfectes i separades, sinó que eren una part de les coses que percebem

# data[].attributes.body
Aristòtil defensava que els sentits són fonamentals per adquirir coneixement. L'observació i l'experiència són la base clau per adquirir coneixement, mentre que Plató creia més en el món abstracte de les formes

# data[].attributes.body
Aristòtil introduïa la seva teoria de la substància, que estava formada per dues parts: matèria i forma. Per ell, cada objecte del món físic és una combinació d'aquests dos elements, i la "substància" és la realitat fonamental. Així, mentre que Plató veia la realitat com una còpia del món de les Idees, Aristòtil creia que la realitat era el resultat d'un procés concret i natural.

# data[].attributes.body
Va ser un dels pensadors més influents del cristianisme antic i és considerat un dels "Doctors de l'Església". Va néixer a Tagasta i va morir a Hipona. La seva vida i obra van marcar profundament la teologia cristiana, la filosofia medieval i el pensament occidental en general.

Pertanyia a l'escola filosòfica neoplatònica, però la seva obra és una fusió entre aquesta influència platònica i la seva pròpia visió cristiana. Tot i que Agustí va ser influït per Plató, va integrar les seves idees en el context de la seva fe cristiana, creant una síntesi única que va tenir una influència duradora en la teologia cristiana i la filosofia medieval.

# data[].attributes.body
Aristòtil creia en l'ànima com a concepte d'un cos, sense poder-se separar. És el que dona vida al cos, mentre que Plató creia en ànima i cos com a dos conceptes diferents, però juntats per casualitat, immaterial i immortal

# data[].attributes.body
va desenvolupar nombroses tesis i idees influents

# data[].attributes.body
La tesi: el coneixement veritable només es pot assolir a través de la il·luminació divina. Creia que la raó humana, per si sola, és limitada

Com la defensa: utilitza l’analogia de la llum solar per explicar la il·luminació divina. Igual com nosaltres necessitem llum com la del sol per veure, la nostra ment necessita la llum que ens proporciona Dèu per entrendre alguns veritats

# data[].attributes.body
La tesi: la gràcia de Déu és essencial per a la salvació, i aquesta gràcia és un do que Déu concedeix lliurement, independentment dels mèrits humans.

Com la defensa: la natura humana, després del pecat original, és tan corrupta que és incapaç de fer el bé sense l'ajuda de la gràcia divina, només els que creuen en Dèu podràn assolir la salvació

# data[].attributes.body
La tesi: el primer pecat, el d'Adan i Eva, ha estat la causa de els seguiment de pecats que ha dut a terme l'èsser

Com la defensa: tothom neix amb la pecació al seu interior, degut al pecat original. Això afecta la nostra vulnerabilitat desviant-nos en algunes situacions cap al mal

# data[].attributes.body
Sant Agustí D'hipona i descartes comparteixen alguns pensaments tot i que els desenvolupin de manera diferent

# data[].attributes.body
Agustí d'Hipona: "si m'equivoco, existeixo"

Descartes: "penso, per tant existeixo"

Tots dos arriben a la conclusió que el fet de pensar, és el que ens fa existir

# data[].attributes.body
Agustí d'Hipona creu que Déu il·lumina la ment per conèixer a la veritat, mentre que Descartes considera que la raó és el que ens permet assolir la veritat

# data[].attributes.body
Per a Agustí d'Hipona, Déu és la font de tota veritat absoluta mentre que per a Descartes, Déu és la garantia que les idees clares i distintes són veritat.

# data[].attributes.body
Tots dos, busquen la veritat a través d'un mateix; un a través de Dèu i l'altre en la busca de certeses

# data[].attributes.body
Els dos separen els conceptes d'ànima i cos, però Agustí separa ànima i cos, mentre que Descartes ho formalitza en el seu dualisme, diferenciant clarament ment (ànima) i cos com a substàncies separades.

# data[].attributes.headline
El dualisme platònic i la noció de l'ànima

# data[].attributes.subject
El dualisme platònic i la noció de l'ànima

# data[].attributes.body
Agustí va integrar aquesta influència platònica amb la seva pròpia teologia cristiana, veient l'ànima com una substància que pot ser redimida per Déu. Segons Agustí, l'ànima humana busca a Déu i la veritat, però només pot arribar a la seva plenitud a través de la gràcia.

# data[].attributes.headline
La teoria de les idees com a causa del món sensible

# data[].attributes.subject
La teoria de les idees com a causa del món sensible

# data[].attributes.body
Plató sostenia que les formes són la causa última de la realitat sensible, és a dir, que el món físic és una mera projecció imperfecta d'aquestes formes ideals. Aristòtil, en canvi, sostenia que la realitat sensible no depèn d'un món separat de formes, sinó que la causa última de qualsevol cosa es troba en la pròpia naturalesa d'aquesta cosa.

# data[].attributes.body
La filosofia d'Agustí és la seva reflexió sobre el problema del mal. Agustí va argumentar que el mal no és una substància o una realitat independent, sinó una "privació del bé". Per a ell, el mal és una conseqüència de la llibertat humana mal usat i de la distorsió de la voluntat humana, que es desviaria de Déu, font de tot bé.

# data[].attributes.body
les formes són realitats independents i perfectes que existeixen en un món més enllà del nostre, mentre que les coses que veiem aquí són només còpies imperfectes d'aquestes formes.

# data[].attributes.body
Les formes són realitats autònomes i ideals que existeixen en un regne més enllà del nostre, mentre que els objectes que observem en aquest món són només rèpliques incompletes d'aquestes formes.

# data[].attributes.body
Aristòtil, en canvi, creu que les formes no poden existir independentment dels objectes concrets. Per a ell, les essències (o formes) formen part dels objectes mateixos i no són entitats a part. D'aquesta manera, el món físic té una realitat pròpia i no depèn d'un regne ideal separat.

# data[].attributes.body
Aristòtil també va rebutjar la perspectiva ontològica de Plató, que atribuïa més realitat a les formes que als objectes materials. Plató sostenia que les formes constituïen les autèntiques realitats, mentre que el món físic n’era només una representació o un reflex. Aristòtil, en canvi, defensava que la realitat es componia de substàncies particulars i que la forma i la matèria eren inseparables en cada objecte concret. Per a Aristòtil, no era necessari un regne de formes independents per entendre la realitat; en canvi, les essències es trobaven en les coses que existien dins del món físic.