# data[].attributes.body
Hospitace jsou příležitostí zamyslet se a diskutovat o “domácích úkolech”.

Je možné, že mnohým z nás nad tímto slovním spojením naskakuje kopřivka. Několik, občas i nesmyslných, úkolů denně, nad kterými večer sedí celá rodina, aby je pod pohrůžkami pětek, poznámek a důtek společnými silami splnila. Uff.

Věřím, že hlavní těžiště vzdělávání je škola. Škola by také měla poskytovat dítěti prostředí pro všech šest úrovní, jak je definuje Bloomova taxonomie (z úvodní fotky) - POROZUMĚT, ZAPAMATOVAT, APLIKOVAT, ANALYZOVAT, TVOŘIT, HODNOTIT.

# data[].attributes.body
5.11. Planeta Hlinsko a Ležáky - 2.st.

13.11. Divadelní představení - 1.st.

Den dobrovolnictví - 89

15.11. Ředitelské volno

15.,16.11. Konf. Začít spolu Praha - vyučující

21.11. Exkurze Miřetín - 1.st., ŠD

22.11. Přehlídka středních škol - 89

25.-28.11. Triády

28.11. Deskovky v knihovně - ŠD

# data[].attributes.headline
Domácí příprava - procvičení, hodnocení, plánování

# data[].attributes.subject
Domácí příprava - procvičení, hodnocení, plánování

# data[].attributes.body
Ale i podpora rodiny ve vzdělávacím procesu je klíčová.

Aby se dítě snadněji vyhouplo do vyšších pater vzdělávácí pyramidy, pomohla by mu domácí příprava ve smyslu PROCVIČENÍ, HODNOCENÍ, PLÁNOVÁNÍ.

Dítě potřebuje k získání návyku každodenního hodnocení a plánování podporu rodičů a celé rodinné atmosféry.

Nenechávejme děti napospas chaosu a nervozitě z nesplněných zadání, chybějících pomůcek a nejistoty denního organizačního rozvrhu.

HODNOCENÍ

Co jste dnes dělali? Jaké aktivity tě zaujaly? Dozvěděl/a ses něco nového? V čem by ses ocenil/a? Máš pro sebe doporučení? Potřebuješ něco procvičit? Pomohl/a jsi někomu? Někdo tobě? Jaké je tvoje hodnocení? Jsi s ním spokojen/a? Jak jsi trávil/a přestávky?

Když budou otázky vzájemné, dozví se dítě i něco o Vás. 🙂

PLÁNOVÁNÍ

Jaký máš zítra školní rozvrh? Máš všechny pomůcky? Jsi připraven/a do hodin? V kolik vstaneš? Svačinu si uděláš večer nebo ráno? Jak vypadá tvůj odpolední rozvrh? Kdo tě kdy vyzvedne? Jak ti jedou autobusy? Potřebuješ si to zapsat do diáře?

DOPORUČENÍ

Na základě rozhovorů s dětmi v kruzích bych si dovolila vyjádřit doporučení k plánování denního rozvrhu:

1. Školní dítě by si mělo svačiny připravovat samo a samo si chystat oblečení na druhý den. Přispívá to k jeho samostatnosti a sebevědomí.

2. Školní dítě by mělo mít pravidelné kapesné, o kterém samo rozhoduje. To přispívá k jeho finanční gramotnosti, samostatnosti a sebevědomí.

# data[].attributes.body
Hlavní zpráva říjnového padletu je DOMÁCÍ PŘÍPRAVA.

# data[].attributes.body
Plán je opravdu orientační. V průběhu roku se snažíme držet datumů, ale ne vždy je to možné.

# data[].attributes.headline
Výsledky přijímacích zkoušek - duben 2024

# data[].attributes.subject
Výsledky přijímacích zkoušek - duben 2024

# data[].attributes.body
Někteří jste psali, že je pro laika obtížné vyznat s v tabulkách výsledků přijímacích zkoušek. Později z MŠMT poslali ještě tyto srozumitelnější tabulky. :-)

# data[].attributes.body
Přeji Vám příjemný podzim.

Radka

# data[].attributes.attachment_link.title
Pět knih, které pomohou s učením i motivací. „Dopřejme dětem, aby byly dětmi,“ radí odbornice

# data[].attributes.attachment_link.description
„Patos respektující výchovy někdy v rodičích vyvolává úzkosti,“ myslí si speciální pedagožka Soňa Pekarovičová. Podle ní bychom měli být laskaví i ke svým chybám. V rozhovoru pro Deník N odbornice popisuje, proč se děti mají hýbat a poznávat svět rukama a proč nemusí nikterak spěchat do „intelektuálního“ světa. Pekarovičová zároveň doporučuje pět knih, které mohou dětem…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Známý novinář Oliver Burkeman, který léta píše o tom, jak žít šťastnější a spokojenější život, nedávno vydal novou knihu. Navazuje v ní na své dřívější myšlenky, rozšiřuje svět, který v minulosti jen nastínil, self-help opět tak trochu převrací naruby. A daří se mu něco, co se v podobných knihách vidí jen zřídka: Zůstat smrtelníkem.

Když jsem před lety mluvila s Oliverem Burkemanem, na závěr našeho rozhovoru jsem mu položila trochu provokativní otázku.

„Říkáte, že jedna konečná odpověď na otázku, co je klíčem ke šťastnému životu, neexistuje. Myšlenka, kterou popisujete v knize i v tomto rozhovoru - že žádný konkrétní způsob není a my bychom se měli přestat tak úporně snažit -, ale v jistém smyslu takovou odpovědí je, ne? Máte vůbec ještě něco, na co byste chtěl přijít?"

Novinář a spisovatel se tehdy srdečně rozesmál: „Vy vlastně říkáte, že jsem se připravil o práci!"

Povídali jsme si o myšlence, která prostupovala celým jeho bestsellerem Čtyři tisíce týdnů: Náš čas je omezený, a proto jsou všechny tipy, které mají zajistit, že toho budeme stíhat více, odsouzené k neúspěchu. Burkeman ji vnímal jako jakýsi širší rámec, jako sklíčko brýlí, přes které se dívat na svět. Ještě se dá toho prozkoumat mnoho, tvrdil: jak přesně tento pohled rozšířit i na další aspekty života, jak přesně s tímto uvědoměním žít.

To, co mi Burkeman ve své odpovědi naznačil, nyní i splnil.

Známý novinář a spisovatel se ve své nejnovější knize zamýšlí nad nevypočitatelností reality, nepochopitelností světa i našimi vlastními limity. A dospívá k podobnému závěru jako naposledy: Právě uvědomění, že je svět zkrátka nedokonalý, komplikovaný a nepochopitelný, pro nás může být osvobozující.

Omezení jsou všude

Čtenáři knihy Čtyři tisíce týdnu už znají Burkemanovu tezi, že čas, který člověk stráví na této planetě, je přetavený do jazyka čísel překvapivě krátký. Proto nás nabádal, abychom ho nestrávili tím, že se toho budeme snažit stihnout co nejvíce. Místo toho škrtejme, vynechávejme, prioritizujme - jinak se nám mít v životě dostatek toho, co je pro nás nejdůležitější a činí nás nejšťastnějšími, nepodaří.

Burkemanova nejnovější kniha, která vyšla letos v září, nese název Meditations for Mortals: Four Weeks to Embrace Your Limitations and Make Time for What Counts. A autor v ní v jistém smyslu pokračuje přesně tam, kde naposledy skončil.

„Je to kniha o tom, jak

Dobří přátelé vám sdílejí kvalitní informace

Radoslava Renzová vám daruje následující článek Deníku N, který je jinak za platební bránou. Přečtete si ho zdarma jen po zadání vašeho e-mailu, který slouží jako ochrana před šířením našeho obsahu bez kontroly. Váš e-mail bude použit pouze pro odemčení článku a nabídku zvýhodněného předplatného. Pokud ji ani po měsíci nevyužijete, smažeme ho z databáze. Možnost odemykat placené články Deníku N mají všichni členové Klubu N.

Můžete také pokračovat na zamknutou verzi článku.

# data[].attributes.attachment_link.title
Život není problém, který by se dal vyřešit. Přestaňte se o to snažit

# data[].attributes.attachment_link.description
Známý novinář Oliver Burkeman, který léta píše o tom, jak žít šťastnější a spokojenější život, nedávno vydal novou knihu. Navazuje v ní na své dřívější myšlenky, rozšiřuje svět, který v minulosti jen nastínil, self-help opět tak trochu převrací naruby. A daří se mu něco, co se v podobných knihách vidí jen zřídka: Zůstat smrtelníkem.

# data[].attributes.body
Posílám odkaz na padlet o Holandsku.

# data[].attributes.body
Ročníky 4-7 se učili v lese u Kozlova.

Propojovali češtinu, angličtinu a přírodní vědy. V badatelské výuce pracovali v gradovaných úlohách.

# data[].attributes.body
První stupeň prozkoumával Zemi a užil si podzimní přírodu na Budislavi.

Na exkurzi do vzdělávacího centra Planeta Hlinsko a do Ležák se chystá i druhý stupeň 5.11.

# data[].attributes.body
Družina pouštěla draky a podnikla další zajímavé aktivity, o kterých budu informovat ve fotogalerii.

# data[].attributes.body
Osmodevítka jezdí každý rok na burzu středních škol.

Fotka je ilustrativní z centra Logiky. :-)

# data[].attributes.body
Říjen a listopad jsou měsíce, kdy se nejvíce věnujeme hospitacím v hodinách. Hospitace mají za cíl reflektovat proces výuky. Zaměřujeme se na cíle, aby naplňovali ŠVP, metody práce vyučujících, míru zapojení dětí do práce, inkluzi, individualizaci a atmosféru ve třídě. Nejčastěji hospituji já, ale i kolegové se navštěvují v hodinách vzájemně.

Hospitace probíhá tak, že pedagog pozoruje dění a píše podrobný zápis. Nad zápisem se pak dva dotyční sejdou a diskutují o postřezích, doporučují a oceňují. Případně obecné poznatky sdílíme se všemi na poradě.

# data[].attributes.body
Posílám zanonymizovaný záznam ze starší hospitace.

# data[].attributes.body
Přátelský zápas se ZŠ Zámecká.

# data[].attributes.body
Dlabání dýně

# data[].attributes.body
Ochutnávka koření ze zahrádky

# data[].attributes.body
Téměř každou středu družina vaří nebo peče.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Speciál * 16 minut

S odbornicí na vztah dětí a technologií Michaelou Slussareff o tom, jak být svému dítěti dobrým parťákem v jeho „on-line" životě

Jsem otec dvouleté dcerky. Měl bych si už teď hlídat, jak doma používám mobil?

Ukazuje se, že když rodiče čtou a děti to vidí, tak potom více čtou i děti. Problém samozřejmě je, že přetížení rodiče si čtou večer, když už děti spí a nevidí to... Příklady táhnou. Není třeba jít do extrémů, například zavírat se s telefonem na záchodě, když potřebujete něco vyřídit. Menší děti ale často nechápou, k čemu mobil, iPad nebo počítač jsou. Pro ně to je čirá zábava, a tak mají pocit, že si na nich i vy pořád něco hrajete. Proto je dobré vysvětlovat jim průběžně, co na přístrojích děláme. Když jsme na hřišti a koukáme do telefonu, tak stojí za to aspoň říct: „Teď píšu mamince, že přijdeme pozdě."

Domácí komunikaci s dětmi také narušuje, pokud příliš často kontrolujeme telefon, koukáme na něj během interakce s dítětem. Když ztrácí oční kontakt, může mít pocit, že nás nezajímá. Malým dětem lze vlastním příkladem ukazovat základy seberegulace. Například když si s ním hrajeme a pípne SMS nebo někdo volá, tak hned nesáhneme po telefonu. A třeba nahlas řekneme: „Teď to nevezmu, teď si s tebou hraju a to je důležitější."

Jsou pro takto malé děti vhodné videohovory s příbuznými, kteří žijí v jiném městě?

Oficiální pediatrická doporučení říkají, že děti do dvou let by neměly přicházet do styku s obrazovkou vůbec, což je poměrně radikální. Důvodem je tzv. videodeficit, což znamená, že je pro ně příliš obtížné přenést poznatky z obrazovky do reálného světa, tedy se z nich reálně něco naučit. Například v jedné studii vědci nechali děti ve věku 1,5-3 roky sledovat scénku, kde někdo schovává na zahradě plyšáka pod lavičku. Část dětí se na to dívala v televizi a druhá část dětí koukala oknem přímo do zahrady. Pak měly děti po jednom jít do zahrady a plyšáka najít. Děti zhruba do 2-2,5 roku, které se koukaly na obrazovku, to nedokázaly. Pro stejně staré děti, které se dívaly skrz okno, to problém nebyl. Děti do dvou let si tedy z obrazovek příliš nevezmou, a postrádá tak smysl, aby se na ně dívaly. Videohovorů se to ale podle dalších studií netýká. I mladší než dvouleté dítě je schopné se při nich učit nové věci od osob, s nimiž telefonuje. Tam videodeficit není. Naopak je i u menších dětí velmi vhodné, když je s příbuznými v kontaktu aspoň tímhle způsobem - pokud to jinak není možné.

S manželkou si říkáme, že čím později se dcerka začne dívat na iPadu a na mobilu na pohádky či vzdělávací aplikace, tím lépe. Děláme dobře?

Technologie samy o sobě problém způsobovat nemusí. Hlavním zdrojem problémů spíše bývá, že čas strávený s technologiemi může ubírat čas, který by dítě mohlo strávit jinak. A pokud by tyto aktivity podporovaly jeho zdraví a vývoj, tak je samozřejmě lepší obejít se bez obrazovky. Technologie třeba mohou ubírat na spánku, interakci s rodičem a vrstevníky, pohybu. Zvlášť u dětí v předškolním věku rozvoj mozku přímo souvisí s motorickým vývojem - a ten se s tabletem moc nerozvíjí. To ale neznamená, že dítě, které do pěti let vůbec nevidělo obrazovku, bude jednoznačně zdravější a lépe vyvinuté. Záleží jednoduše na tom, čím tráví čas.

Můžeme dítěti nějak uškodit, pokud odsouváme jeho kontakt s technologiemi - a nebude tedy pracovat s aplikacemi, které mohou rozvíjet kreativitu, logiku nebo jiné dovednosti?

Tyhle otázky si pokládali rodiče, už když v USA na trh vstoupil Baby Einstein. To byla DVD, která slibovala rozvoj verbálních dovedností. Byla okolo toho obrovská reklama a spousta rodičů měla pocit, že když to dítěti nekoupí, tak mu vlastně uškodí. Šlo o jednoduchá videa, kde se ukazovaly obrázky a hlas v pozadí říkal, co na nich je. Dimitri Christakis z Americké akademie pediatrů poté zkusil zjistit, jestli děti s Baby Einstein mají opravdu rychlejší verbální vývoj. Rozdělil děti a jejich rodiče do tří skupin. Jedna měla za úkol se během 14 dnů půl hodiny denně koukat na DVD, druhá dostala na papíře ta samá slovíčka z DVD a maminky na ně měly své děti během dne párkrát upozornit při běžné interakci, třetí skupina neměla dělat oproti běžnému životu nic zvláštního, byla to kontrolní skupina. Při následných testech verbálního rozvoje Christakis zjistil, že nejlépe na tom byly děti, kterým maminka slovo občas sama zopakovala. Prokázalo se, že učení od rodiče nebo jiné živé bytosti funguje úplně nejlépe. To není překvapivé. Překvapivé ale může být, že poslední, kontrolní skupina na tom byla lépe než ta s DVD. Může jít například o to, že dítě, které sedělo u televize a z DVD slyšelo třeba slovo židle, se právě dívalo na něco úplně jiného. Správné převedení znalostí z obrazovky do reálného života pro ně tedy bylo nemožné. Dimitri Christakis se proto zcela logicky s nástupem interaktivních technologií začal ptát: Televize tímto způsobem příliš nefunguje, ale co tablety, které dokážou velmi dobře zajistit pozornost dítěte, protože musí na zobrazené věci kliknout nebo udělat jinou akci?

Lidé, kteří studují interaktivní vzdělávací aplikace pro děti, říkají, že smysl mají. Pokud dítě bude mít kvalitní hry a aplikace a bude s nimi trávit limitovaný čas, tak to pro něj může být prospěšné. Problém tkví ale v tom, že kvalitního softwaru je pořád hrozně málo. Když na Apple Store nebo Google Play hledáte vzdělávací aplikace pro dítě, vyskočí vám spousta opravdu špatných produktů s magickým příslibem učení. Tak trochu jako Baby Einstein. Nemyslím si však, že pokud dítě v tomto věku vyrůstá bez technologie, tak se mu potom bude méně dařit. Potkala jsem mnoho rodičů, kteří sami technologie moc nepoužívají a jsou spíše spjatí s přírodou. S dětmi dělají spoustu jiných skvělých aktivit a nedávalo by smysl, aby se nějak nutili do koupě iPadu. Tito rodiče mi často říkají, že si jejich děti i ve vyšším věku hodně hrají, umí se vždy zabavit samy. Prostě více rozvíjejí jiné dovednosti.

Předplaťte si Respekt a nepřicházejte o cenné informace.

Online přístup ke všem článkům a archivu

Články i v audioverzi a mobilní aplikaci

Možnost odemknout články pro blízké

Speciál * * 16 minut

S odbornicí na vztah dětí a technologií Michaelou Slussareff o tom, jak být svému dítěti dobrým parťákem v jeho „on-line" životě

Jsem otec dvouleté dcerky. Měl bych si už teď hlídat, jak doma používám mobil?

Ukazuje se, že když rodiče čtou a děti to vidí, tak potom více čtou i děti. Problém samozřejmě je, že přetížení rodiče si čtou večer, když už děti spí a nevidí to... Příklady táhnou. Není třeba jít do extrémů, například zavírat se s telefonem na záchodě, když potřebujete něco vyřídit. Menší děti ale často nechápou, k čemu mobil, iPad nebo počítač jsou. Pro ně to je čirá zábava, a tak mají pocit, že si na nich i vy pořád něco hrajete. Proto je dobré vysvětlovat jim průběžně, co na přístrojích děláme. Když jsme na hřišti a koukáme do telefonu, tak stojí za to aspoň říct: „Teď píšu mamince, že přijdeme pozdě."

Domácí komunikaci s dětmi také narušuje, pokud příliš často kontrolujeme telefon, koukáme na něj během interakce s dítětem. Když ztrácí oční kontakt, může mít pocit, že nás nezajímá. Malým dětem lze vlastním příkladem ukazovat základy seberegulace. Například když si s ním hrajeme a pípne SMS nebo někdo volá, tak hned nesáhneme po telefonu. A třeba nahlas řekneme: „Teď to nevezmu, teď si s tebou hraju a to je důležitější."

Jsou pro takto malé děti vhodné videohovory s příbuznými, kteří žijí v jiném městě?

Oficiální pediatrická doporučení říkají, že děti do dvou let by neměly přicházet do styku s obrazovkou vůbec, což je poměrně radikální. Důvodem je tzv. videodeficit, což znamená, že je pro ně příliš obtížné přenést poznatky z obrazovky do reálného světa, tedy se z nich reálně něco naučit. Například v jedné studii vědci nechali děti ve věku 1,5-3 roky sledovat scénku, kde někdo schovává na zahradě plyšáka pod lavičku. Část dětí se na to dívala v televizi a druhá část dětí koukala oknem přímo do zahrady. Pak měly děti po jednom jít do zahrady a plyšáka najít. Děti zhruba do 2-2,5 roku, které se koukaly na obrazovku, to nedokázaly. Pro stejně staré děti, které se dívaly skrz okno, to problém nebyl. Děti do dvou let si tedy z obrazovek příliš nevezmou, a postrádá tak smysl, aby se na ně dívaly. Videohovorů se to ale podle dalších studií netýká. I mladší než dvouleté dítě je schopné se při nich učit nové věci od osob, s nimiž telefonuje. Tam videodeficit není. Naopak je i u menších dětí velmi vhodné, když je s příbuznými v kontaktu aspoň tímhle způsobem - pokud to jinak není možné.

S manželkou si říkáme, že čím později se dcerka začne dívat na iPadu a na mobilu na pohádky či vzdělávací aplikace, tím lépe. Děláme dobře?

Technologie samy o sobě problém způsobovat nemusí. Hlavním zdrojem problémů spíše bývá, že čas strávený s technologiemi může ubírat čas, který by dítě mohlo strávit jinak. A pokud by tyto aktivity podporovaly jeho zdraví a vývoj, tak je samozřejmě lepší obejít se bez obrazovky. Technologie třeba mohou ubírat na spánku, interakci s rodičem a vrstevníky, pohybu. Zvlášť u dětí v předškolním věku rozvoj mozku přímo souvisí s motorickým vývojem - a ten se s tabletem moc nerozvíjí. To ale neznamená, že dítě, které do pěti let vůbec nevidělo obrazovku, bude jednoznačně zdravější a lépe vyvinuté. Záleží jednoduše na tom, čím tráví čas.

Můžeme dítěti nějak uškodit, pokud odsouváme jeho kontakt s technologiemi - a nebude tedy pracovat s aplikacemi, které mohou rozvíjet kreativitu, logiku nebo jiné dovednosti?

Tyhle otázky si pokládali rodiče, už když v USA na trh vstoupil Baby Einstein. To byla DVD, která slibovala rozvoj verbálních dovedností. Byla okolo toho obrovská reklama a spousta rodičů měla pocit, že když to dítěti nekoupí, tak mu vlastně uškodí. Šlo o jednoduchá videa, kde se ukazovaly obrázky a hlas v pozadí říkal, co na nich je. Dimitri Christakis z Americké akademie pediatrů poté zkusil zjistit, jestli děti s Baby Einstein mají opravdu rychlejší verbální vývoj. Rozdělil děti a jejich rodiče do tří skupin. Jedna měla za úkol se během 14 dnů půl hodiny denně koukat na DVD, druhá dostala na papíře ta samá slovíčka z DVD a maminky na ně měly své děti během dne párkrát upozornit při běžné interakci, třetí skupina neměla dělat oproti běžnému životu nic zvláštního, byla to kontrolní skupina. Při následných testech verbálního rozvoje Christakis zjistil, že nejlépe na tom byly děti, kterým maminka slovo občas sama zopakovala. Prokázalo se, že učení od rodiče nebo jiné živé bytosti funguje úplně nejlépe. To není překvapivé. Překvapivé ale může být, že poslední, kontrolní skupina na tom byla lépe než ta s DVD. Může jít například o to, že dítě, které sedělo u televize a z DVD slyšelo třeba slovo židle, se právě dívalo na něco úplně jiného. Správné převedení znalostí z obrazovky do reálného života pro ně tedy bylo nemožné. Dimitri Christakis se proto zcela logicky s nástupem interaktivních technologií začal ptát: Televize tímto způsobem příliš nefunguje, ale co tablety, které dokážou velmi dobře zajistit pozornost dítěte, protože musí na zobrazené věci kliknout nebo udělat jinou akci?

Lidé, kteří studují interaktivní vzdělávací aplikace pro děti, říkají, že smysl mají. Pokud dítě bude mít kvalitní hry a aplikace a bude s nimi trávit limitovaný čas, tak to pro něj může být prospěšné. Problém tkví ale v tom, že kvalitního softwaru je pořád hrozně málo. Když na Apple Store nebo Google Play hledáte vzdělávací aplikace pro dítě, vyskočí vám spousta opravdu špatných produktů s magickým příslibem učení. Tak trochu jako Baby Einstein. Nemyslím si však, že pokud dítě v tomto věku vyrůstá bez technologie, tak se mu potom bude méně dařit. Potkala jsem mnoho rodičů, kteří sami technologie moc nepoužívají a jsou spíše spjatí s přírodou. S dětmi dělají spoustu jiných skvělých aktivit a nedávalo by smysl, aby se nějak nutili do koupě iPadu. Tito rodiče mi často říkají, že si jejich děti i ve vyšším věku hodně hrají, umí se vždy zabavit samy. Prostě více rozvíjejí jiné dovednosti.

# data[].attributes.attachment_link.description
S odbornicí na vztah dětí a technologií Michaelou Slussareff o tom, jak být svému dítěti dobrým parťákem v jeho „on-line" životě