# data[].attributes.body
Didelių kūnų kritimas gali sukelti žemėdrebas, nuošliaužas, cunamio bangas, staigius pasaulio masto klimato ir kitų aplinkos sąlygų pokyčius. Sprogus asteroidui į atmosferą išmetama daug dulkių, garų, dujų, todėl gali atšalti ar labiau, negu išsiveržiant ugnikalniams.

# data[].attributes.body
Daugelyje vandenyno dugno vietų selfo ir kontinento šlaito srityje yra agliavandenių hidraty sankaupų. Tai daugiausia metano molekuklės esančios vandens ledo kristalinės gardelės viduje. Jos chemiškai nesusijungusios su vandeniu, tačiau negali išsiveržti, kol ledo kristalinės gardelės narvelis ensuyra ledui tirpstant.

# data[].attributes.body
vandens tankio skirtumų, kuriuos apibrėžia šiluma bei druskingumas, varoma vandenynų cirkuliacija. Joje transportuojama apie 90 % viso vandenynų vandens. Vėjų varomos mažesnio tankio, šiltos, paviršiaus vandens srovės (pvz., Golfo srovė) tekėdamos ilgainiui atvėsta; šaltas ir tankesnis (sūresnis) vanduo grimzta žemyn ir formuoja lėčiau judančias sroves vandenynų dugne. Ji apima beveik visą Pasaulio vandenyną ir vadinama pasauline vandens pernašos juosta.

# data[].attributes.body
Šiltosios srovės šiltą vandenį plukdo į šaltesnius plotus.
pvz: golfo, brazilijos, kurosijo, rytų australijos.

# data[].attributes.body
Šaltosios srovės perneša šaltesnį  vandenį  iš aukštesnių platumų į žemesnes.
pvz: Kanrų, bengalijos, kalifornijos, peru.

# data[].attributes.body
Labiausiai sroves sukelia nuolatiniai ir sezoniniai vėjai, ypač pasatai ir musonai.

# data[].attributes.body
Srovė yra vandenyno vandens kryptingas judėjimas, kuris vyksta tiek vandens paviršiuje tiek visoje vandens storymėje horizontalia ir vertikalia kryptimi.

# data[].attributes.body
Potvyniai ir atoslūgiai yra periodiškas, tai yra, dėsningai pasikartojantis, vandenyno lygio svyravimas, kurį lemia Saulės ir Mėnulio trauka.

# data[].attributes.body
Bangavimas yra vandens paviršiaus svyravimas, sukeliamas vėjo, žemėdrėbbų, ugnikalnių išsiveržimo ar kitų veiksnių.

# data[].attributes.body
Vandenyno pavidalą apibūdina jo lygis, krantų padėtis ir dugno sandaros ypatybės, kurios nuolat kinta ir yra tarpusavyje susijusios.
Lygis, kurį bendras vandens kiekis vandenyne, vadinamas eustatiniu.

# data[].attributes.body
Svarbiausia vandenyno svaybė- daugybė gyvų organizmų gyvenančių jo storymėje. Pagal gyvenimo sąlygas jie skirstomi į nektoną-aktyviai plaukiajančius organizmus, bentosą-organizmai kurie gyvena prisitvirtinę dugne ir planktoną-pasyviai judančius, nešiojamus bangų ir srovių organizmus, kurie gali būti ir fotosintetinantys organizmai.

# data[].attributes.body
Kaip žinoma, vandenynų vanduo yra sūrus. Iš viso vandenyne yra tiek durskos, kad jei visas vanduo išgaruotu, jo dugną padengtų ištisinis 60m druskos sluoksnis. 99proc. vandenynų vandeny ištirpusių medžiagų sudaro šeši elementai: natris, kalcis, kalis, chloras ir siera. Iš šių pagrindinių elementų tik kalcio kiekis kaitus, kiti kinta mažai todėl vadinami konservatyvaisiais elementais.

# data[].attributes.body
Šaltas giluminis sluoksnis yra daug storesnis nei pavbiršinis, todėl viso vandenyno temperatūra sieka tik +3,8C. Savitoji šiluma yra šilumos kiekis, reikalingas 1kg medžiagos temperatūrai pakelti 1C. Tos medžiagos sugebėimą sugerti šilumą vadinamas šilumos talpos sąvoka, kuriose matas yra savitosios šilumos ir masės sandauga.

# data[].attributes.body
Paviršinis sluoksnis yra šiltesnis nes sugeria Saulės spinduliuotės energiją. Jo temperatūra atvirame vandenyne svyruoja nuo -1,8 C iki +29C, o vid yra +17C.
Šelfo jūrose krašto klimato juostuose vanduo gali būti gerokai šiltesnis. Dėl bangavimo, srovių, potvynių ir atoslūgių paviršiniame sluoksnyje vanduo egrai išsimaišo, todėl jo temperatūra yra gajna vienoda. Tarp 100 m ir 500m ji staiga krinta, o šis kritimo sluoksnis vadinamas termoklinu.

# data[].attributes.body
Vandens temperatūra vandenyne yra nevienoda, ji priklauso nuo klimato juostos ir gylio. Pagal tai skiriami du sluoksniai - šiltasis paviršinis ir šaltasis giluminis.

# data[].attributes.body
Išskirtinė Žemės ypatybė- vandenynas-labai savrbus geologinis veiksnys, lemiantis Žemės paviršiaus būklę, ir svarbiausia, gyvybės Žemėje atsiradimą ir išlikimą. Kartu jis yra kaiti ir judri sistema, tiek vertinant jo būklę šiuo metu, tiek raidą geologijos praeityje.

# data[].attributes.body
Žemyniai ledynai sukelia ir didelio masto vertikalius žemės paviršiaus svyravimus. Per dešimtis metų tūkst. metų savo svoriu jie įspaudžia litosferą į plastišką astenosferą, kuriose medžiaga slenka į šonus.  Dėl to po ledynais žemynų paviršius įdumba, o toliau nuo jų, paviršiaus iškyla. Jei ledynai staiga ištirptų, Grenlandijos ir Antarktidos vidinės dalys būtų užlietos. Tačiau tuoj pat jos imtų kilti, nes prasidėtų poledyninis atsistatymas, arba glaciozostazija.
Apie izostacinį kilimą liudija ir terasos, vietomis stebimos vandenynų ir jūrų pakrantėse Škotijoje, norgėj, suomijoj. Jos vadinamos iškilusiais paplūdimiais.

# data[].attributes.body
Vienas svarbiausių reiškinių, susijusių su žemynų apledėjimais yra poveikis klimatui. Tiesa, šioje reiškinių grandinėje nelengvaatskirti priežastį nuo pasekmės, bet neabejotinai, klimato kitimas ir apledėjimas yra susyję. Apledėjimas prasideda greičiausiai dėl išorinių, astronominių priežaščių-Saulės spinduliuotės susilpnėjimo, kuris sąveikaujasu kitais veiksniais. Vėliau ledynas ir pats skatina atšąlimą. Išplitus ledynams, dideli jų plotai atspindi Saulės spindulius ir sumažina šilumos kiekį, kurį gauna Žemė.

# data[].attributes.body
Ledynai, ypač žemyniniai, ne tik ardo, perneša ir klosto medžiagą, bet ir sukelia daug kitų geologinių reiškinių bei procesų, pvz., klimato pokyčius, vandenyno lygio svyravimus, izostaziją, žemėdrebas.

# data[].attributes.body
Dar vienas įdomus ledyno padarinys yra paviršiaus, kuriuo slenka ledynas, deformacija. Slinkdamas ledynas labai spaudžia pagridno uolienas, dėl to plastiškų uolienų sluoksniai vienur suplonėja, kitur, atvirkščiai, pastorėja, o vietomis gali būti išspausti aukštyn. Šie dariniai panašūs į giluminių jėgų sukurtas tektonines struktūras, todėl vadinamos glaciotektoniniais.
Ledyno išspaustos paviršiuje formos vadinamos drumlinais. Drumlinai paprastai plyti grupėmis ir užima nemažus plotus, vadinamus drumlinų laukais.

# data[].attributes.body
Neigiamos ledynino paviršiaus formos yra ir glaciokarstinės įdubos. Jos susidaro tada, kai ištirpsta negyvo ledo luistai, palaidoti nuogulų storymėje. Paviršiuje tuo metu susidaro įdubos, panačios į karstines smegduobes, todėl toks procesas avdinamas glaciokarstu.

# data[].attributes.body
Paviršiaus pavidalą taip pat kuria ledynu ir iš po jo plūstantys spūdinio vandens srautai, kurie dėl slėgio teka dideliu greičiu. Jie išplauna gilius ištęstus slėnius-rinas, kuriuos pavadino dubakloniais. Visi šie dubakloniai besitraukiančio ledyno pakraštyje buvo užversti ledo luistais ir tirpsmo vandens nuosėdomis. Tik labiau atšilus klimatui, kai luistai ištirpo dubakloniai galutinai įdubo ir dabar jie užpildyti giliausiais ir ilgiausiai mūsų ežerai.

# data[].attributes.body
Kartais struktūros susidaro tiesiogiai veikiant po kratonu iškilusiems plumams. Virš jų iškyla pavieniai ugnikalniai, o kartais ir žemynų riftai - ištęstos įdubos žemynų plutoje, kurios tęsiasi šimtus ir tūkstančius kilometrų. Pluta po riftais paprastai būna suplonėjusi iki 20-30km, čia dažnas vulkanizmas, žemėdrebos, stipresnis šilumos srautas, padidėjęs plutos judrumas. Lūžių apriboti ir atskelti blokai tarsi gilūs loviai grimzta ir iškilimo vietoje atsiranda ištęstos įdubos - grabenai. Rifto susidarymo - riftodaros - procesui tęsiantis nusidriekia lygiagrečių grabenų virtinės, tarp kurių išlieka lūžių irgi apriboti iškilimai bei gūbriai, vadinami horstais.
Žemynuose yra sričių, kurios, veikiant giluminėms jėgoms, patyrė itin stiprų tempimą. Tokios sritys vadinamos žemynų tempimo sritimis. Iš esmės tai irgi riftai, bet ne pavieniai, o ištisos ištęstų įdubų ir jas skiriančių gūbrių, tai yra grabenų ir horstų sistemos, užimančios didelius, izometriškus plotus.

# data[].attributes.body
Gausūs ledyno tirpsmo vandenų srautai išgraužia plačius slėnius, kuriais dažnai teka poledynmečio upės. Tokiuose slėniuose fliuvioglacialinės įstrižai sloksniuotos įvairaus rupumo smėlio ir žvyro nuogulas sukloja banguotas zandrines lygumas.

# data[].attributes.body
Keimai yra apvalainos kalvos, keliolikos metrų aukščio, sudarytos iš smėlio, žvirgždo, vietomis-su gargždo ir rioedulių priemaiša.

# data[].attributes.body
Ozai arba eskerai yra ištęsti, dažnai vingiuoti stačiašlaičiai gūbriai, tarsi pylimai sukloti iš įstrižai sluoksniuoto smėlio, žvirgždo, gargždo mišinio.  Manoma, kad jie susidaro iš šąnašų, suplautų spūdinio vandens srautų, plūstančių po ledynu į jo apačioje susidariusias olas ir tunelius.

# data[].attributes.body
Kratonai - stabilios kontinentų dalys, kuriose ilgą laiką nevyksta veiksmingi giluminiai tektoniai procesai, tokie kaip kalnodara, vulkanizmas, stiprios žemėdrebos. Didžioji dalis kratonų plutos susidarė tolimoje geologinėje praeityje, dar archėjaus ir proterozojaus metu. Jų litosfera ir pluta dažniausiai yra storesnė negu jaunesnių, priaugusių vėliau.
Kratonai sudaryti iš smulkesnių struktūrų, kurios skiriamos pagal įvairius požymius. Tos kratonų dalys, kuriose kristalinė pluta yra tiesiai paviršiuje, neuždengta nuosėdinėmis uolienos, vadinamos skydais. Didelę kratonų kristalinės plutos dalį dengia santykinai jaunos nuosėdinės uolienos, slūgsančios horizontaliai arba nedaug palinkusios. Tokios kratonų dalys vadinamos platformomis. Platformų nuosėdinė danga yra įvairaus storio, daugiausia iki kelių šimtų metrų. Tačiau vietomis yra gilių įdubų, užpildytų nuosėdinėmis storymėmis - jos vadinamos nuosėdiniais, arba sedimentaciniais, baseinais, arba sineklizėmis. Nuosėdiniai baieinai daugiausia būna kratonų pakraščiuose, priešklanėse, kur kalnynai savo svoriu įspaudžia litosferą. Tokie nuosėdomis užpildyti įlinkiai tęsiasi Andų ir Kirdoljerų rytinėse papėdėse. Dumbančias kratonų vietas užlieja šelfo jūros, kuriose ilgalaikio grimzdimo sąlygomis susikaupia didelės nuosėdinių uolienų storymės. Jų storis sieka kelis, o vietomis net keliolika kelilometrų. Nuosėdiniai baseinai yra dujų ir naftos telkinių, spūdinio geriamojo vandens ir mineralinio vandens talpyklos.
Kratonų paviršius daugiausia lyguminis, bet yra santykinai aukštesnių vietų aplinkines, jos vadinamos kalnais. Jie gali būti eroziniai ir tektoniniai. Eroziniai susidaro dėl skirtingo uolienų atsparumo netolygiai ardant paviršių, o tektoniai atsiranda veikiant giluminėms jėgoms. Eroziniai kalnai yra salakalniai, susidarę ardant plokščiakalnius. Tai pavieniai kalnai ar jų grupęs, išsidėstę santykinai lygiame paviršiuje.

# data[].attributes.body
Smulkesnės ledyninio paviršiaus formos yra ozai, keimai, drumlinai, glaciokarstinės įdubos, dubakloniai.

# data[].attributes.body
Skirtingų rūšių ledyninės nuogulos suklojair įvairaus pavidalo paviršiaus darinius-reljefo formas. Tose vietose, kuriose ledyno pakraštys buvo ilgesniam laikui sustojęs, iškylą kraštiniai kalvynai.

# data[].attributes.body
Ledyninės nuosėdos kaupiasi ir vandenynų dugen, čia jas atneša ir ištirpę palieka ledkalniai. Ypač plačiai tokios nuosėdos atpažįstamos ir senose, tolimos geologinės praeities storymėse. Vienas iš ledyninės kilmės požymių yra vadinamieji akmenys skenduoliai. Tai reiduliai, kurie slūgso tarp smulkiagrūdžių nuosėdų aiškiais ne vietoje. Jų atsiradimas tokioje aplinkoje galima paaiškinti tik ledkalnių pernešimu.

# data[].attributes.body
Net iš dalies išsilydžiusi uolienų storymė gilumoje darosi plastiška - tokia pluta nebeišlaiko aukštų kalnų svorio, slenka į šalis, kalnynai susmenga ir susidaro lygus plokščiakalnio paviršius. Šis reiškinys vadinamas kalnynų griūtimi, arba kolapsu. Dėl tokių reiškinių vietomis susidaro aukštikalnių plokščiakalniai - aukštai iškelti, bet lygaus paviršiaus plotai.
Kai kalnai nuardomi, jų vietoje susidaro daugiau ar mažiau lygus paviršius, vadinamas peneplena ir kalnynai tampa kratonų dalimis.

# data[].attributes.body
Traukiantis ledynui plūstantis nuo jo tirpsmo vanduo ne iš karto randa kur nutekėti, todėl kaupiasi tarp ledyno pakraščio ir moreninių aukštumų prieledyninių ežerų pavidalu. Šiuose ežeruose, jeigu jie pakankamai gilūs, susikloja ypatingos nuogulos, vadinamos juostuotaisiais moliais, arba varvomis.
Prieledyninių ežerų nuogulos bendrai vadinamos limnoglacialinėmis.

# data[].attributes.body
Klimatui pašiltėjus ar dėl kitų priežaščių sniegui nebesikaupiant žemyninio ledyno paviršiuje, ledynas nustoja slinkęs ir tirpsta nebejudėdamas. Tada ledyno kūne buvusi moreninė medžiaga nusėda tolygiai visame jo uždengtame plote ir susidaro vadinamoji pagrindinė, arba dugninė, morena.

# data[].attributes.body
Ten, kur ledyno pakraštys stumdosi tai pirmyn, tai atgal ilgensį laiką, suklostomi ištisi ledynų nuogulų kalvynai. Taip susidarė ir mūsų ežeringos Baltijos aukštumos. Iš pradžių jos atrodė kaip didžiulės purvo krūvos, nes ledyno pakraščio nuogulos buvo neišrūšiuotos , sudarytos iš molio, smėlio, žvirgždo, gargždo ir riedulių mišinio, pilnos ledo luistų ir vandens. Praėjo nemažai laiko, kol jos sutankėjo, sukietėjo ir virto uolienomis. Kalvos, sudarytos iš ledyno pakraštyje susikaupusių nuogulų, vadinamos kraštine morena. O tos nuogulos pagal molio pagal molio ir smėlio dalelių santykinį keikį vadinamos moreniniu priemoliu, arba priesmėliu. Vietomis, kur labiau pasidarbavo vandenssrautai, yra žvyro ir smėlio klodų ar net vien riedulių sankaupų, vadinamų rūžomis.

# data[].attributes.body
Jie iškyla susiduriant plokštėms žemyniniais pakraščiais. Spaudžiami didžiulio šoninio slėgio plokščių pakraščiai skeldėja pleišto pavidalo blokais, kurie kyla aukštyn arba važiuoja į šonus, užslinkdami vieni ant kitų. Čia iškyla aukščiausi kalnai, o žemyninė pluta ir visa litosfera pasiekia tokį didžiausią įmanomą Žemėje storį, kokį dar išlaiko plastiška ir taki astenosfera. Vulkanizmas tokioje aplinkoje galimas, bet jo mastas nedidelis, jis nėra svarbiausias kalnodaros veiksnys. Raukšlės čia taip paat susidaro, bet vyrauja blokų judėjimas, Beje, sandūroje, skeldėjančios plutos blokai juda ne tik aukštyn, bet ir slenka į šonus. Taip jų susidaro lūžiai, išilgai jų - uolienų trupinimo ir skalūnavimo ruožai. Luistikalnių pavyzdys yra Himalajai - vieni jauniausių, bet patys aukščiausi Žemės kalnai. Blokiniai kalynani susidaro ne tik plokščių sandūros ir spaudimo vietose, bet ir kratonų vidurinėse dalyse, kai tempiama pluta. Dėl tempimo susidaro lūžiai, kuriais atskiri plutos blokai įsmunka, o tarp jų lieka santykinai aukštesni ruožai, atrodantys kaip kalnagūbriai. Tiesa, jie nebūna tokie aukšti kaip sandūros vietose, bet užima nemažus plotus.

# data[].attributes.body
Į ledyną patekusi medžiaga, pernešta toliau ar arčiau, galiausiai nusėda ir virsta uolienomis. Ledyninės kilmės uolienos bendrai vadinamos glacigeninėmis. Jos b9na įvairiose sudėties ir pavidalo, tai priklauso nuo to, kokioje padėtyje ir kokių veiksnių veikiamos susidaro. Tie veiksniai yra pats ledynas, jo tirpsmo vandens srautais, pučiantis nuo ledyno vėjas. Apibendrinantt galima išskirti kelis ledyninų nuogulų susidarymo aplinkas:
1. Slenkančio, dar "tebemaitninamo", bet jau sustojusio ledyno pakraštys, kuriame susidaro moreniniai ir tirpsmo vandens kraštiniai dariniai.
2. Plotai, uždengti tirpstančio, nebejudančio, "negyvo" ledyno, kuriuose klostosi pagrindinė morena, taip pat ledyno plyšiuose, tuneliuose ir kitose vidinėse ertmėse tirpsmo vandens suneštos nuosėdos.
3. Prieledyniniai ežerai
4.ledyno tirpsmo vandenų plaunamos lygumos
5. vėjo pustmi plotai.

# data[].attributes.body
Raukšliniai kalnynai arba raukšlėkalniai, susidaro okeaninei plokštei, užuot nirus po žemynine, užsilinkus ant jos - toks reiškinys vadinamas obdukcija. Plokštė slenka dešimtimis, kartais šimtus kilometrų, kažkurioje vietoje lūžta, o ant apatinio klodo užslenka antrasis, trečiasisi ir kiti. Taip susidaro kelių viena ant kitos užslinkusių tektoninių dangų storymė, siekianti keleto kilometrų storį. Slenkančių uolienų storymės dėl slėgio ir trintiės suraukšlėjamos, o sutrintos dangų sąlyčio paviršiuje virsta milonitais. Paprastai dangas sudaro metamorfizuotos vandenyno plutos nuosėdinės ir magminės uolienos, bet vietomis ėtraukiami ir mantijos peridotito klodai. Tokios dangos vadinamos ofiolitais. Didžiausias pasaulyje ofiolitų plotas yra Omano pakrantėje.

# data[].attributes.body
Ledynai perneša daugybę suardytų uolienų -nuo riedulių iki molio dalelių. Ta medžiaga pakliūva į ledyną įvairiu būdu. Kalnų ledynuose didelė jos dalis sukrenta uno slėnio, kuriuos ledynas slenka, šlaitu. Žemynų ledynuose didelė jos dalis sukrenta nuo slėnio, kuriuo ledynas slenka, šlaitų. Žemynų ledynuose ji įtraukiama į ledyno kūną iš ardomų pagrindo uolienų. Čia ji smulkinama, maišoma, o kai ledas prisisotina nuotrupine medžiaga iki 40-50 proc., prasideda jos klostymas.

# data[].attributes.body
Suomijoje ir Karelijoje galima pamatyti daug smulkių kalvų, apgludintų ledyno ir ištemptų jo slinkimo kryptimi. Tokios kalvos vadinamos avinų kaktomis arba avių uolomis, nes jų šlaitas nukreiptas į tą pusę iš kur atslinko ledynas, yra lėkštas, nugludintas, o priešingas-statesnis ir primena įsispyrusį aviną.
Kalnų ledynai slinkdami slėniais gremžia ne tik jų dugną, bet ir šonus.  Taip susidaro slėniai kurių dugno skerspjūvis primena U raidės formą. Jie turi savo pavadinimą-Torgai.
Leisdamiesi nuo Skandinavijos kalnų į Norvegijos jūros šelfą ledynai išgremžė ir vaizdinguosiu fjordus. Dabar tai siauros gilios įlankos, stačiais skardingais šlaitais, kartais į žemyną įsiterpiančios net per šimtą kilometrų. Ledynmečiu tai buvo slenkančio ledyno išgręmžti torgai. Kai ledynas ištirpo ir vanends lygis pakilo, jis užliejo šiuos slėnius ir jie virto fjordais.
Beje, paviršių po ledyno ardo ne tik ledas, bet ir po juo takntis skystas vanduo. Nemažai tirpsmo vandens, susidarančio ledyno paviršiuje, plyšiais nugarma gilyn. Veikiamas didelio slėgio toks vanduo vietomis susitelkia į srautus, kurie minkštose pagrindo uolienose gali išplauti po ledyno kūnu gilius slėnius, vadinamus pergilintais, arba įgilintais, slėniais.

# data[].attributes.body
Vulkaniniai kalnynai susidaro tose vietose, kur vandenyninė litosferos plokštė nyra po kontinentine. Nyranti plokštė, pasiekusi tam tikrą gylį, ima lydytis. Magma įsiskverbia į žemyninę plutą sudarydama intruzijų grandines. Dalis jos lūžiais prasiveržia į paviršių, kuriame iškyla ugnikalnių ruožai. Ugnikalniai iškyla ant metamorfinių uolienų pamato. Čia susikloja daugiakilometrinės vulkaninių uolienų storymės, kurios kaip didžiulis kelių šimtų kilometrų pločio pylimas nutįsusios tūkstančius kilometrų išilgai nirimo ruožo. Tokių kalnynų šlaitai ir keteros gana lėkštos, bet virš jų iškyla aukšti statūs ugnikalnių kūgiai - dažniausiai tratovulkanai. Jų santykinis aukštis sieka 2-3km, absoliutinis - beveik 7. Tokios prigimties kalnynai yra vieni aukščiausių pasaulyje, pavyzdžiui, Angai ir Kordiljerai nutįsę Pietų ir Šiaurės Amerikos žemynų pakraščiais.

# data[].attributes.body
Kalnynų susidarymas yra litosferos plokščių judėjimo padarinys, tiesiogiai su ja susijęs procesas.
Didžiausi sausumos kalnynai susidaro plokščių sandūros vietose, kurių pobūdis gali būti skirtingas. Plokštės gali susidurti žemyniniais ir vandenyniais pakraščiais, nirti viena po kita arba užslinkti, spausti ir gurinti viena kitą. Nuo to labiausiai ir priklauso, kokios sandaros kalnynai susidarys plokščių sandūroje.
Pagal kalnodaros pobūdį, jos metu vyraujančius procesas ir kalnynų sandarą skiriami:
vulkaniniai kalnynai
blokiniai kalnynai, arba luistikalniai
raukšliniai kalnynai, arba raukšlėkalniai

# data[].attributes.body
Ledynų darbas prasideda nuo paviršiaus, kuriuo jie slenka, gremžimo, jo uolienų ardymo, kuris vadinamas ledyniniu gremžimu, arba egzaracija. Tai- didelio masto darbas.
Ledynas, spausdamas savo svoriu, ardo pagrindą, kuriuo slenka. Todėl pagrdino paviršius skeldėja, lūžinėja įvairaus dydžio luitais, kuriuos ledynas stumia prieš save arba įtraukia į savo kūną ir įvairiu laipsniu susmulkina.
Kitas ardymos būdas- pagrindo gremžimas įšalusiomis į ledyną nuolaužomis,

# data[].attributes.body
Kalnynai, arba orogenai, yra dideli, daugiausia ištęsto pavidalo plotai su aukštai iškilusiu raižytu paviršiumi. Jie susidaro aktyviuose litosferos plokščių pakraščiuose, tiek ten, kur plokštės skiriasi, tai yra skėtros ruožuose, tiek ten, kur jos susiduria. Skėtros ruožuose iškyla vandenynų vidurio kalnagūbriai.
Kalnynuose vyksta aktyvūs tektoniai procesai. Plokštėms spaudžiant vienai kitą, jų pakraščiai eižėja, atskiri plutos, o kartais ir mantijos blokai kyla arba slenka į šonus, juos sudarantys uolienų kūnai keičia savo padėti, yra deformuojami - raukšlėjami, skaldomi lūžių, uolienas metamorfizuojamos. Daugelyje kalnynų vyksta intruzinis magmatizmas ir vulkanizmas.

# data[].attributes.body
Ledynų geologinė veikla yra labai įvairialybė. Slinkdami ir tirpdami jie ardo paviršių, perneša daugybę medžiagos, ją suklosto įvairiausiu pavidalu, sudarydami naują paviršių. Beje ledynai ir ledkalniai klosto nuogulas ir keičia paviršių ne tik žemynuose, bet ir vandenynu dugne.
Pagrindiniai geologiniai darbai:
a) ardymas
b) pernešimas
c) klostymas

# data[].attributes.body
Seisminės prigimties stichinė nelaimė yra cunamis - seisminė banga, sklindanti vandens storymėje. Iš esmės tai galima vadinti vandendreba, nors tokios sąvokos ir nėra.

# data[].attributes.body
Žemėdrebų stiprumas vertinamas ir išreiškiamas įvairiais būdais - prietaisais, pagal išsiskiriančios energijos dydį, ir sąlyginai, pagal padarinius.
Žemėdrebų stiprumas būna vertinamas pagal Merkalio skalę, balais nuo I iki XII
Richterio skalę nuo 1 iki 9

# data[].attributes.body
Ledynas slenka tol, kol jo pakraštys nusileidžia žemiau sneigo ribos ir ima sparčiau tirpti, garuoti . Kai tirpstančio ledo masė susilygina su jo pritekėjimo mase, ledynas sustoja, o kai ji pasidaro didesnė negu pritekančio, ledynas traukiasi. sustojimas ir traukimasis nereiškia, kad ledynas nebeslenka pirmyn. Jis gali slinkti toliau, bet jo pakraštys stovi viuetoje arba traukiasi. Tokio nykstančio ledyno pakraštys skeldėja, jį tirpina tekančio tirpsmo vandens srautai, o paviršiuje, ypačj pakraštyje, kaupiasi ledyne buvusi nuolaužinė medžiaga. Šis sudėtinis ledyno nykimo procesas vadinamas abliacija. Keičiantis klimatui ir kitom sąlygoms, ledyno pakraštys tai paslenka pirmyn, tai atsitraukia. Tokie pakraščio padėties kitimai vadinami osciliacijomis.

# data[].attributes.body
Daugiasia žemėdrebų židinių yra Ramiojo vandenyno pakraščiuose. Taip yra todėl, kad čia visur nuo Ugnies žemės iki Aliaskos ir nuo Aleutų salyno iki Nausosios Zelandijos tęsiasi litosferos plokščių sandūros ruožai, kuriuose v ienos plokštės nyra po kitomis.
Ramiojo vandenyno žiede yra vietų, kuriose plokštės trinasi šonais, tai vadinamieji - transforminiai pakraščiai. Čia irgi susidaro seismingų lūžių.

# data[].attributes.body
Susikaupus didelei ledyno storymei, jos apačioje susidaro slėgis, dėl kurio leda ima tekėti kaip plastiška medžiaga. Taigi svarbiausia ledyno judėjimo priežastis-sunkio jėga ir ledo ggebėjimas plastiškai deformuotis. Ledyno kūnas slenka netolygiai. Plastiškas tekėjimas prasideda maždaug 60m gylyje-tokia ledo danga sukelia pakankamą slėgį. Virųutinėje dalyje, kur slėgis nedidelis, ledynas elgiasi kaip trapus kūnas-jis eižėja ir skeldėja giliai plyšiais, kuria kelia rimtą pavojų keliaujantiems ledyno paviršiumi. Kuo giliau, tuo ledas teka greičiau. Tačiau del trinties ledyno apačia ir šonai juda lėčiau negu jo vidinės dalys, todėl edynas slenka netolygiai, veliasi, raukšlėjasi, ypač pakraščiuose.
Vietomis ledynas tiesiog slysta pagrindo uolienomis. Ledyno slinkimo būdasir greitis priklauso nuo temperatūros jo pade, paviršiaus, kuriuo jis slenka, pobūdžio ir polinkio, po ledynu susikaupiančio vandens ir kitų veiksnių. Po stora ledyno danga vyrauja teigiama temperatūra. Svarbiausia to priežastis-ledynas atspindi sklindančia iš žemės gelmių šilumą ir neleidžia jai išsisklaidyti atmosferoje, todėl po ledynu daug kur yra skysto vandens, kuris suymažina trintį ir palengvina ledyno slydimą slėnio dugnu.

# data[].attributes.body
Jei klimatas palankus, tai yra ilgai laikosi pakankamai žema temperatūra ir iškrenta daug kritulių, ledynai gali išplisti tūkstančius kilometrų nuo pirminės maitinimo srities ne tik lanuose, bet ir toli nuo jų, lygumuose, didžiuliųū ištisinių dangų pavidalu. Jų storis gali siekti kilometrus. Tokiame aukštyje sniegas kaupiasi ant visožemyno ledyno kūno ir verčia jį slinkti netnutolus nuo ištakų, nes maitinimo sritis yra tiesiog ledynų paviršiuje ir keliauja kartu su jais tol, kol paviršius lieka aukščiau sniego ribos.

# data[].attributes.body
Kiek kitaip būna gilumoje, nyrančios ir dengiančios plokščių sąlyčio paviršiuje, kuris vadinamas Vadačio-Beniofo paviršiumi. Čia ir susidaro daugiausia žemėdrebų židinių, nes plokštės trinasi viena į kitą, todėl slenka netolygiai, kliūdamos už paviršiaus nelygumų, trūkčiodamos.

# data[].attributes.body
Kalnų ledynai susidaro įdubuose, kalnų šlaituose ar tarpukalnėse, kurios yra atviros į vieną pusę. Tokios įdubos vadinamos karomis, arba ledyniniais cirkais. Čia yra kalnų ledynų maitinimo sritis bei ištakos. Kai karose susikaupia pakankamai daug ledo, jis ima slinkti. Ledynas, išvirtęs iš karos, slenka slėniu žemyn tarsi ledo upė.

# data[].attributes.body
Plokščių sandūros vietose susidaro didelis slėgis, kuris veikia plokštes, todėl jų pakraštys susispaudžia, kitaip sakant, deformuojasi. Ši deformacija yra tampri, sumažėjus slėgiui uolienų klodas sieka atsistatyi į buvusią padėtį. Jei plokštės slenka keletą centimetrų per metus, tai per 100 metų jos pasispaus kelis metrus. Spaudžiant plokštėms ilgainiui slėgis viršuja spaudžiamos uolienų sorymės atsparumą ir joje susidaro įtrūkimai, lūžiai, pagal kuriuos storymės dalys atsklya ir staigiai paslenka į viršų ar į šoną tuos kelis metrus. Tada ir įvyksta smūgis, nuo kurio pasklinda seisminės bangos. Be to, nyranti plokštė, sprausdamasi po dengiančios plokštės pakraščiu, kelia jį į viršų. Veikiamas šios jėgos dengiančios plokštės pakraštys eižėja - lūžiai suskaido jį pleišto pavidalo blokais, kurie netolygiai, dažniausiai staigi okteldami aukštyn ar į šoną. Jei toks blokas šoktelėja aukštyn su vandeniu, tai seisminė banga gali susidaryti ir vandens storymėje, sukeldama cunamį.

# data[].attributes.body
Ledas dengia ir didelius vandenyno plotus aplink Šiaurės ašįgalį bei Antarktidos šelfe. Tokiuose plotuose esantys ledynai Vadinami Jūriniais ledynais-jie iš esmės yra kitokiopobūdžio ledo dariniai, išskyrus tuos atvejus, kai į šelfą nusileidžia žemyninio ledyno liežuviai.

# data[].attributes.body
Ledynas- atmosferinio ledo, susidariusio iš susikristalizavusio užšalusio vandens ir persikristalizavusio sniego, sankaupa žemės paviršiuje.
Ledynas susidaro virš sniego ribos -aukštyje, kur sniego iškrenta daugiau, negu jo ištirpsta ar išgaruoja. Sniego ribos aukštis priklauso nuo platumos-kuo toliau nuo pusiaujo, tuo ji žemiau, ir klimato, kuris skirtingas kiekvineoje Žemės vietoje ir ilgainiui kinta. Kaupiantis sniegui jis tankėja , kristalizuojasi ir virsta rupiu, grūdėtu, iš smulkių ledo grūdelių ir virsta vientisa ledo mase-ledynų ledu.
Ledynai skirstomi į 2 svarbiausias rūšis:
1. Kalnų
2. Žemynų

# data[].attributes.body
Žemės drebėjimas, arba žemėdreba, yra virpesiai, susidarantys žemės gelmėse ir paviršiuje sklindant seisminėms bangoms. Šios bangos pasklinda nuo smūgio - staigaus uolienų klodo pajudėjimo. Daugiausia tai atsitinka litosferos plokščių pakraščiuose, kuriuose slenkančios plokštės susiduria, spaudžia ir gurina viena kitos pakraštį, nyra viena po kita, užslenka, trinasi arba tolsta viena nuo kitos.

# data[].attributes.body
Be tirpimo požeminis vanduo gali ir mechaniškai pernešti smulkias medžiagos daleles - toks vyksmas vadinamas sufozija. Šis procesas dažnai vyksta kartu su karstu, bet reiškiasi ir atskirai. Dėl sufozijos ten, kur vanduo išneša didesnį kiekį medžiagos, paviršiuje, dažniausiai šlaituose, susidaro įdubos- sufoziniai cirkai, o jų papėdėje-išnašū kūgiai.

# data[].attributes.body
Požeminės olos ir tuštumos, susidarančios netoli paviršiaus, gali įgriūti. Dėl to paviršiuje susidaro smegduobės, kurias dažnai užpildo ežeriukai.

# data[].attributes.body
Kai stalaktitas ir stalagmitas susijungia ir suauga susidaro kolona.

# data[].attributes.body
Stalaktitai yra varvekliai iš aragonito. Kai vanduo išsisunkia į olos skliauto paviršių, iš jo išgaruoja dalis CO₂ , todėl sumažėja likusių vandenyje karbonatų tirpumas ir dalis jų nusėda. Taip iš kiekvieno lasšelio po truputį susidaro naujos arganitoplėvelės ir stalaktitas kaip varveklis auga žemyn nuo lubų.

# data[].attributes.body
Apačioje, kur nukrenta lašai nuo stalaktito galo, išsiskiria likusi karbonatų dalis ir taip pat kyla karbonatinis stulpelis, tik iš apačios į viršų-jis vadinamas stalagmitu.

# data[].attributes.body
Karstinėse olose uolienos ne tik tirpinamos, čia prasideda ir medžiagos nusėdimas iš vandens. Olose susidaro ypatingi darininiai - stalaktitai, stalagmitai ir kolonos.

# data[].attributes.body
Ištęstos iki 200 metrų aukščio kalvos, kurios dažnai tęsiasi kilometrais.

# data[].attributes.body
Kopos, kurios turi taisyklingą pusmėnulio pavidalą su užsilenkusiais ragais vėjo pūtimo kryptimi, vadinamos barchanais.

# data[].attributes.body
Kopomis vadinamos apvalainos arba ištęstos vėjo supustytos kalvos. Jų aukštis paprastai yra iki 100 m, bet būna ir aukštesnių.

# data[].attributes.body
Eolinės nuogulos sudaro tam tikrus joms būdingus paviršiaus darinius - kopas, barchanus, eolinius pylimus.

# data[].attributes.body
Ypatinga eolinių uolienų rūšis yra liosas. Tai - smulkios, eleurito dydžio vėjo suneštos dalelės, kurios sudaro nuo 100m storio klodus, dengiančius didžiulus plotus pietinėje Kinijoje, Ukrainoje, Belgijoje, JAV. Dalis lioso susidarė ledynmečiu.

# data[].attributes.body
Pavienės vėjo išpustytos slėnio pavidalo įdubos vadinamos eoliniais loviais. Jų daug dykumose, bet yra ir mūsų pajūryje, bet Dzūkijos kopų plotuose.

# data[].attributes.body
Uolienų tirpimas ir su tuo susijję veiksmai vadinami karstiniais arba tiesiog karstu.
Vanduo pradeda tirpinti klintis dar tekėdamas jų paviršiumi, ypač tose vietose, kuriose uolienos yra plyšiuotos, kaveringos ar tirpesnės. Ilgainiui tirpinamų uolienų paviršiuje susidaro daugybė įdubėlių, griovelių, vadinamų karėmis. Tose vietose, kur suteka daugiau vandens, ištirpinamos piltuvo pavidalo įdubos, šuliniai ir net prarajos per 1000m gylio.

# data[].attributes.body
Ten, kur paviršių sudaro purios uolienos, vėjas išpusto iš jų mažesnes ir lengvesnes daleles. Šis procesas vadinamas defliacija ( vėjo erozija )

# data[].attributes.body
Dalis vandens lieka sluoksniuose iš tų laikų, kai jie klostėsi vandens terpėje. Tai yra jūrų, tyvuliavusių geologinėje praeityje, prieš dešimtis ar šimtus milijonų metų, vanduo. Jis vadinamas sedimentaciniu, nes pakliuvo į sluoksnius dar kaupiantis nuosėdoms.

# data[].attributes.body
Vėjas ardo uolienas tiesiogiai - judančio oro srove ir uolienos pernešamomis smiltelėmis. Šis reiškinys vadinamas korazija.

# data[].attributes.body
Vėjas ardo žemynų paviršių, perneša medžiagą ir ją klosto. Vėjo sukeliami geologiniai vyksmai ir reiškiniai vadinami eoliniais. Eolinėmis vadinamos ir jo suneštos nuogulos bei iš jų susidarančios uolienos.

# data[].attributes.body
Daugiausiai mums pasiekiamo požeminio vandens dalis susidaro iš lietaus, sniego ir upių, iš paviršiaus įsisunkęs plyšiais ar poromis- tai infiltracinis vanduo.

# data[].attributes.body
Sluoksniai, kuriose yra tuštumų-porų, kavernų, plyšių, kuriais gali judėti vanduo, vadinami vandeningais sluoksniais, o juose sudarančios uolienos vadinamos kolektoriais. Uolienos, kuriose esantis vanduo tik nejudraus pavidalo, yra beveik nelaidžios vandeniui ir vadinamos vandensparomis.

# data[].attributes.body
Vanduo daugiausiai kaupiasi porose. Poringiausios yra nuosėdinės ir kai kuriose vulkaninės uolienos.  Paprastai poros susisiekia ir vanduo gali lengvai jomis judėti, bet būna ir pirešingai, kai poringoje uolineoje poros yra atskiros. Todėl kalbant apie apie požeminį vandenį svarbi ir kita uolienų savybė-skvarbumas. Jis rodo, kokiu greičiu vanduo gali judėti uolienoje. Esant tam pačiam poringumui, didesnėmis poromois vanduo judės greičiau negu smulkesnėmis.

# data[].attributes.body
Šalčio daugiakampiai sudaryti iš sustumto grunto pylimėlių, keturkampių ar netaisyklingai apvalainų, dažniausiai kelių ar keliolikos metrų skersmens. Jie susidaro dėl netolygaus ledo plėtimosi žiemą šąlant vandeniui grynto plyšiuose.

# data[].attributes.body
Aukštumų šlaituose vasarą atšilęs vandeningas paviršiaus sluoksnis yra nestabilus. Jei jį sudaro smulki nuolaužinė puri medžiaga, ji, veikia sunkio jėgos, po truputį slenka šlaitu žemyn. Šis reikšinys vadinamas solifliukcija. Solifliukcija - tai labai lėtas ir netolygus tekėjimas, vos po kelis centimetrus per metus, pagal grundo savybes ir šlaito polinkį. Bet ilgainiui šlaituose susidaro ryškūs nelygumai, vadinami solifliukciniais liežuviais arba volais.

# data[].attributes.body
Požeminiu vadinamas žemės gelmėse esantis vanduo, kuris daugiausiai ten patenka gamtinių vyksmų metu, bet gali būti ir dirbtinai įterptas žmogaus.
Požeminis vanduo gelmėse būna įvairus:
1. Gravitacinis- vanduo, galintis judėti gelmėse plyšiais ir tuštumomis, veikiamas sunkio jėdos.
2. Kapiliarinis-vanduo, užpildantis plonučių porų ir plyšelių tuštumėles, kuriose yra veikiamas jų paviršiaus traukos, todėl jie nejuda.
3. Vanduo garų ir ledo pavidalo
4. Fiziškai surištas vanduo, kuris sudaro ploną, vienos ar kelių molekulių storio plėvelę kristalų paviršiuje.
5. Kristalizacinis-chemiškai įvairiuose junginiuose surištas vanduo.

# data[].attributes.body
Įšalo sluoksnyje būna ir skysto vandens lęšių, jie susidaro tarp vasarą atitirpstančio ir nuolatinio įšalo sluoksnių, nes žiemą sezoninis įšalimas prasideda nuo paviršiaus. Slenkant įšalo ruožui gilyn, ten esantis skystas vanduo spaudžiamas ir tampa spūdinis. Toks vanduo gali išsiveržti į paviršių, kuriame sušąlą, sudarydamas nemažas ledo dangas - antledžius.

# data[].attributes.body
Fiziškai surištas vanduo, kuris sudaro plonutę, vienos ar kelių molekulių storio, plėvelę kristalų paviršiuje, šąla tik žemesnėje negu -20 laipsnių Celsijaus temperatūroje.
Konstitucinis vanduo - užpildantis plyšelius, kapiliarus ir tarsi cementas surišantis uolienos daleles. Šąlant vandeniui, ledas plečiasi ir stumia uolienos daleles į šoną, todėl vietomis surandamos beveik švaraus ledo linzės. IŠtisiniai ledo klodai, kartais net kelių dešimčių metrų storio, susidaro, kai giluminis spūdinis vanduo įsiskverbia į įšalo sluoksnį iš gilesnio poįšalinio lygio ir čia sušąla.

# data[].attributes.body
Įšalo gylis yra įvairus. Pietiniuose paplitimo plotuose svyruoja nuo keliolikos iki šimto metrų, o šiauriau ištisinio paplitimo plotuose, jo storis sieka iki 1600 metrų. Didelį gylį jis pasiekia kalnynuose.

# data[].attributes.headline
Kriosfera, daugiametis įšalas ir kriogeniniai reiškiniai

# data[].attributes.subject
Kriosfera, daugiametis įšalas ir kriogeniniai reiškiniai

# data[].attributes.body
Kriosfera - Žemės sritis, kurioje susidaro neigiama temperatūra ir vanduo būna sušalęs - ledo ar sniego pavidalo. Tai gali būti trumpam, pavyzdžiui žiemą, arba išlikti ilgesnį laiką.
Daugiamečiu įšalu vadinamos tos Žemės plutos sritys, kuriose neigama temperatūra išsilaiko ilgiau nei dvejus metus. Šiaurės pusrutulyje daugiametis įšalas, nors ir ne ištisai, nusidriekęs nuo šiaurinės Grenlandijos iki Himalajų.

# data[].attributes.body
Korioliso dėsnis galioja visiems kūnams, judantiems arti žemės paviršiaus, taip pat ir vėjui bei tekančiam vandeniui, taigi ir upėms. Upėms pritaikytas Korioliso dėsnis vadinamas Bero-Babine dėsniu.
bERO-Babine dėsnis teigia, kad Šiaurės pusrutulyje upės tengiasi nukrypti į dešinę ir labiau ardo dešinį krantą, o Pietų kryosta į kairę ir ardo šį krantą, nepriklausomai nuo to ar teka į šiaurę ar pietus.
Beje, yra ir kitoks netolygaus krantų ardymo paaiškinimas. Teigiama, kad tekantis vanduo veikia kaip tamprus kūnas, todėl upė tekėdama vibruoja, panašiai kipa vėjyje plazda vėliava.

# data[].attributes.body
Tas pats vyksta ir žemės paviršiuje, ką ir teigia Korioliso dėsnis: Kūnas, judantis arti Žemės paviršiaus, Šiaurės pusrutulyje krypsta į dešinę, o Pietų- į kairę, nepriklausomai nuo to, ar jis juda iš pietų į šiaurę ar atvirkščiai.

# data[].attributes.body
Kai upės profilis sulekštėja ir pirartėja prie erozijos bazės, sustiprėja jos šoninės erozija, tai yra prededami labiau ardyti upės krantai. Šoninę eroziją veikia Korioliso jėga. Kaip ji veikia, galima parodyti paprastu pavyzdžiu. Tarkime, du vaikai sukasi karuselėje. Berniukas sėdi viduryje ir nejuda, o mergaitė sukasi aplink jį ratu tam tikru greičiu. Jei berniukas mes kamuolį mergaitei tiesiai į rankas, tas kamuolys pralėks už jos, nes, kol kamuolys lekia, mergaitė kažkiek pajuda į priekį. Jei mergaitė mes kamuolį tiesiai į berniuką, jis pralėks prieš jį, nes kamuolys juda tuo pačiu greičiu, kaip ir mergaitė, ir veikiamas inercijos jėgos, kuru stengiasi išlaikyti kūno judėjimo greitį. Abiem atvejais kamuolys nukryps į dešinę žiūrint jo judėjimo kryptimi.

# data[].attributes.body
Didesnio medžiagos kiekio vienalaikiai poslinkiai šlatais, veikiant sunkio jėgai, vadinami nuošliaužomis.

# data[].attributes.body
Kurumai - akmenų srautai, veikiami sunkio jėgos juda kalnų šlaitais

# data[].attributes.body
Uolienų nuolaužų ir smulkios medžiagos slinkimas šlaitais žemyn veikiant sunkio jėgai vadinamas gravitacine pernaša. Toks slinkimas gali būti kritimo, slydimo ar tekėjimo pavidalo. Gravitacinės pernašos atnešta medžiaga kaupiasi tarpukalnėse, kalnų papėdėse, upių slėnių pašlaitėse. Ši nuogulų rūšis bendrai vadinama koliuvu. Jo ypatybė yra ta, kad medžiaga būna neišrūšiuota, nuolaužos neapzulintos, kampuotos, o pačios sankaupos neturi apibrėžto pavidalo.

# data[].attributes.body
Jei upės gilindamos vagą kerta uolienas, kurių atsparumas vandens erozijai yra skirtingas, joje gali susidaryti rėvos, slenksčiai arba kriokliai.
Slenksčiai ir rėvos- nelygumai upės dugne, ties kuriais upėje putoja, verpetuoja, bet nekrenta ištisiniu srautu.
Kriokliai yra pakopos upės vagoje, nuo kurių krenta upės vanduo. Kriokliai susidaro ten, kur vagoje tvirtesnių uolienų sluoksniai slūgso ant silpnesnių uolienų.

# data[].attributes.body
Poros - daug smulkių tuštumų, esančių tarp uolienų dalelių.
Poringumas - porų tūrio dalis nuo bendro uolienos tūrio.

# data[].attributes.body
Upių dydis apibūdinamas ne vien jų ilgiu ar baseino plotu, bet ir vandeningumu-vandens kiekiu, kuris jomis nuteka.  Jis matuojamas dydžiu vadinamu debitu. Tai yra vandens kiekis, kuris prateka upės skerspjūviu per laiko vienetą-sekundę, valandą ar parą. Jis apskaičiuojamas upės skerspjūvio plotą dauginant iš vidutinio vandens greičio tam tikroje vietoje Debitas yra nevienodas įvairiose upės vietose, skirtingais metų laikais, ypač per potyvnius. Didžiausia debitas yra amazonės- 200tukst. m³ /s. Didžiausias vidutinis Nemuno debitas- 634 m³/s, nustaytas žemupy.

# data[].attributes.body
Uolienų ardymo produktai, pernešami vėjo ar vandens, anksčiau ar vėliau nusėda palankioje aplinkoje. Žemynuose pernešama medžiaga paprastai pereina per kelias laikinas saugyklas, kuriose išbūna įvairų laiką. Galutinė nuogulų saugykla yra žemiausia žemės paviršiaus vieta - vandenyno dugnas.

# data[].attributes.body
Veiksmingiausias paviršiaus ardymo būdas yra upių veikla. Upė- nulatinis ar laikinas srautas, tekantis žemės paviršiumi srauto sukurta vaga. Ji yra svarbiausia didžiojo apytakos rato, vykstančio tarp vandenyno ir žemynų, grandis. Upių ir jų intakų tinklai išsiraizgo didžiulius žemynų plotus, surenka iš jų vandenį- paviršinį, lietaus, sniego ir požeminį.
Tie plotai, iš kurių upės surenka vandenįl, vadindami upių baseinais. Jie yra atskirti vandenskyrų, arba takoskyrų, tai yra aukštesnių paviršiaus vietų, nuo kurių vanduo teka į skirtingas upes.

# data[].attributes.body
Pernešimas yra antroji egzogeninių procesų triados grandis. Iš dūlėjimo vietos ardymo produktus išplauna tekantis vanduo, bangos ar išpučia vėjas. Svarbiausi veiksniai čia yra sunkio jėga, verčianti judėti vandenį, vėją arba tiesiogiai medžiagos daleles.
Didžiausią kiekį medžiagos žemės paviršiuje perneša vanduo: upės išraižančios savo slėniais žemynus, priekrantės srovės vandenynuose, jūrose ir dideliuose ežeruose, ledynai, ypač klimatai atšalus, ir mažesniu mastu - požeminis vanduo. Daug medžiagos perneša ir vėjas, ypatingai dykumose.