# data[].attributes.headline
Пізніше усну домовле

# data[].attributes.body
Пізніше усну домовленість закріпили "Березневими статтями". За їхніми умовами:

Гетьманщина отримала протекцію московського царя;

усі права та вольності зберегли;

60 тис. реєстру;

Москва платила генеральній та полковій старшині;

гетьмана обирало військо;

Гетьманщині дозволяли зовнішні відносини з будь-ким, окрім Польщі і Туреччини;

на кордонах з Польщею виставляли московські залоги;

Москва зобов'язалася піти війною на Річ Посполиту.

# data[].attributes.headline
Гетьман та козаки пр

# data[].attributes.body
Гетьман та козаки присягли на вірність царю і вимагали подібної присяги й від московських послів. Однак, ті відмовилися та обґрунтували це тим, що цар не присягає своїм підданим. Відмовилася присягати царю й значна частина полковників та козаків, зокрема Іван Богун. Ця подія увійшла в історію як Переяславська рада 1654 року.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Переяславська рада - загальна військова рада, яку гетьман Богдан Хмельницький скликав у Переяславі 8 (18) січня 1654 року. Точні результати Ради були згодом втрачені і переписані істориками, тому рішення, ухвалене Радою, трактується по-різному.

У січні 1648 року на Запоріжжі розпочалася Визвольна війна під проводом Богдана Хмельницького. Повстанці здобули низку перемог над урядовим військом Речі Посполитої, їх підтримували народні маси, розраховуючи на збільшення козацького реєстру (який утримувався коштом державної скарбниці), послаблення панського гніту Речі Посполитої, утисків з боку відкупників- євреїв - управителів маєтків заможної шляхти, а також поновлення позицій православної церкви на своїх землях.

Однак здобута Богданом Хмельницьким автономія опинилась затиснутою між трьома великими державами Східної Європи - Річчю Посполитою, Османською імперією та Московським царством.

В умовах феодальної Європи Хмельницький не міг офіційно проголосити незалежність, бо не мав права стати легітимним монархом. Він був тільки гетьман, а не нащадок короля Данила, ба навіть не належав до жодного роду руських князів. Серед ватажків повстання теж не було відповідної кандидатури. Вчинити інакше - проголосити республіку з конституцією на зразок Орликової - не було змоги, бо на те бракувало потужного військового підкріплення. До Великої французької революції залишалося ще майже півтора століття.

Економічну і людську базу Хмельницького становили Київське, час від часу також Брацлавське і Чернігівське воєводства - землі, обтяжені постійною окупацією Річчю Посполитою та війнами. В таких умовах Гетьманщина ніяк не змогла б провадити затяжну війну.

Єдиний можливий союзник, кримський хан, не був зацікавлений в остаточній перемозі козаків. Тут важили міркування про різну віру та про періодичні набіги на Україну по ясир - джерело ханських прибутків. Самодостатнє господарювання українців завжди було джерелом збагачення татар, шляхти Речі Посполитої та відкупників-євреїв і московського боярства з москалями - служивим людом московського царя. Ще з часів Римської імперії слов'яни були "сильними рабами і сміливими та вмілими воїнами". Саме тому ця імперія не змогла досягти успіху на землях Північного Причорномор'я, хоч мала успіх в просуванні на схід - в Азію.

Отже, спершу Хмельницький намагався побудувати автономне утворення в межах Речі Посполитої, просив військової допомоги у московського царя і його воєвод, з часом - схилявся до рішення стати васалом Османської імперії, і це стало чинником, який вплинув на рішення Земського собору 1653 року.

8 (18) червня 1648 року - лист Хмельницького до московського сіверського воєводи Леонтьєва. Згадки про прихильне ставлення козаків до царя. Питання підданства царю не порушується[7].

11 (21) липня 1648 року - лист Хмельницького до московського путивльського воєводи Плещеєва. Згадки про заохочення московського царя до боротьби за трон Речі Посполитої. Питання підданства царю не порушується[8].

Кінець грудня 1648 року - від'їзд посольства Хмельницького до Москви. В складі посольства головний посол Силуян Мужиловський і єрусалимський патріарх Паїсій[6].

Січень 1649 року - в Москві патріарх Паїсій переконує царя в бажанні Хмельницького: "...бити челом царскому величеству, чтоб государь пожаловал велел ево, Хмельнитцкого, и все Войско Запорожское приняти под свою государскую високую руку.."[9], однак в записці Мужиловського згадується лише клопотання про подання військової допомоги, а питання підданства царю не порушується[10].

Квітень 1649 року - зустріч в Чигирині Хмельницького із царським послом Григорієм Унковським. Гетьман наголошує на спорідненості Гетьманщини з Московським царством[11] і просить подати військову допомогу[6].

Травень 1649 року - від'їзд посольства Хмельницького до Москви. В складі посольства головний посол - полковник Федір Вешняк. В акредитивній грамоті висловлено прохання про протекторат московського монарха[6]: "...под милость и оборону свою возьми... всю Русь[12]"[13]. Одночасно подібне посольство було вислано до трансильванського князя Дєрдя II Ракоці[14], з метою заохотити його до боротьби за трон Речі Посполитої[6].

6 серпня 1649 року - піррова перемога козаків у Зборівській битві. Зраджений кримськими татарами Хмельницький винуватить Москву, яка не подала допомоги[15]. Українсько-московські стосунки погіршуються[6]. Гетьман і його оточення вдаються до дипломатичного тиску на Москву: відкрито висловлюються про необхідність походу на московитів[16] і відмовляються видати самозванця Тимофія Анкудінова, який видавав себе за сина московського царя Василя Шуйського[17].

Березень 1650 року - Хмельницький ігнорує накази короля Речі Посполитої про підготовку до спільного польсько-кримського походу проти Московії[6].

Літо - осінь 1650 року - пожвавлення османсько-українського діалогу про те, щоби передати під османський протекторат "...Україну, Білу Русь, Волинь, Поділля з усією Руссю аж по Віслу"[18].

19 лютого 1651 року - Земський собор в Москві. Московське духовенство визнало за можливе в разі невиконання стороною Речі Посполитої умов "вічного миру" дозволити Олексію Михайловичу прийняти в підданство Військо Запорозьке[6]

Вересень 1651 року - до Чигирина прибув османський посол Осман-ага і повідомив про готовність Порти взяти під свій захист Гетьманщину[19]. Хмельницький не поспішає, сподіваючись на відповідь Москви[6].

Березень 1652 року - посольство Хмельницького в Москві. Посол Іван Іскра запропонував негайно прийняти під царську опіку Військо Запорозьке. Царський уряд погодився взяти лише військо, без території, передбачаючи згодом надати йому землі в межиріччі Дону та Ведмедиці[6].

Восени 1653-го Земський собор, який відбувався у Москві, прийняв рішення про включення Гетьманщини до складу Московського царства, а 23 жовтня (2 листопада) 1653 року московський уряд оголосив війну Речі Посполитій.

Для ведення переговорного процесу між обома державами у Гетьманщину з Москви 9 (19) жовтня 1653 року вирушило велике посольство, яке очолив боярин Василь Бутурлін. Серед послів були окольничий Іван Алфер'єв, дяк Авраам Лопухін і представники духовенства.

Подорож тривала довго - майже три місяці. І не тільки через бездоріжжя та безлад: довелося виготовляти новий царський прапор і текст промови Бутурліна, з призначеної гетьману булави зникло кілька коштовних камінців, тому їх довелось відновити. Потім посольство ще тиждень чекало приїзду Богдана Хмельницького, який затримався в Чигирині на похороні старшого сина, а потім не міг переправитися через Дніпро, бо крига на річці була недостатньо міцною.

Місцем проведення генеральної військової ради обрано Переяслав, куди посольство прибуло 31 грудня 1653 р. ( 10 січня 1654 р.). Хмельницький разом з генеральною старшиною прибув 6 (16) січня 1654 р.

У Переяславі відбулася 8 (18) січня 1654 р. старшинська рада, а згодом генеральна військова рада. У ній взяли участь представники козацтва Київського, Чернігівського та Брацлавського полків і жителі Переяслава. Не було представників від селян, міщан (крім переяславських) та духовенства.

Під час публічної церемонії гетьман і козацька старшина присяглися на тім, "щоб бути їм із землею і городами під царською великою рукою невідступно".

Після зачитання царської грамоти гетьманом старшина та посли пішли до Успенського собору, де духовенство мало привести їх до присяги. Однак Хмельницький зажадав, щоб посли першими присягли від імені царя, що мало б забезпечити Гетьманщині збереження її прав, а також було б ствердженням союзу між обома державами. Бутурлін рішуче відмовився скласти присягу, у зв'язку з чим гетьман і старшини пішли на нараду, яка тривала декілька годин, а посли залишилися чекати в соборі. В ході наради полковники - переяславський Павло Тетеря та миргородський Григорій Лісницький - приходили і просили Василя Бутурліна скласти присягу, але безуспішно. Одночасно керівник посольства двічі стверджував, що цар охоронятиме всі права Гетьманщини і заявляв, що "царське слово змінюваним не буває" ( рос. царское слово переменно не бывает ).

Бутурлін відмовився присягати від імені царя, посилаючись на те, що цар не присягає своїм підданим.

Жодного письмового договору в Переяславі укладено не було.

Після тривалої наради українська сторона склала присягу, взявши до уваги слова Бутурліна, що їх гетьман і старшина витлумачили як рівнозначні присязі царя. Всього у день Переяславської ради присягу склали 284 особи. Від імені царя гетьману вручено грамоту та знаки гетьманської влади: військовий прапор ( хоругву), булаву та шапку.

Після від'їзду Бутурліна козацька старшина з гетьманом узялися за вироблення умов договору. Було вирішено віддати Гетьманщину під протекторат Московського царства зі збереженням основних прав і вільностей Війська Запорозького; було написано проект договору у формі петиції до царя з 23 пунктів, якого привезли в Москву наприкінці березня 1654 року переяславський полковник Павло Тетеря і військовий суддя Самійло Зарудний.

Після Переяславської ради представники московського посольства побували у 117 містах і містечках Гетьманщини для прийняття присяги від населення на вірність цареві. За їхніми даними, присягу склали 122 542 особи чоловічої статі. Безумовно, це число завищили царські дяки. Відмовились підтримати Переяславську угоду й присягти московському царю численні представники козацької старшини, зокрема полковники Іван Богун, Осип Глух, Григорій Гуляницький, Іван Сірко, Петро Дорошенко, Михайло Ханенко, Брацлавський, Кропивнянський, Полтавський (царських представників там побили киями), Уманський козацькі полки, деякі міста, зокрема, Чорнобиль, а також українське духовенство на чолі з митрополитом Сильвестром Косівим. Не присягла Запорізька Січ.

Згідно з Переяславськими домовленостями, між гетьманом і царським урядом було укладено Березневі статті 1654 року.

Внаслідок Переяславської ради та наступних переговорів між гетьманським та царським урядами укладено військово-політичний союз двох держав - Гетьманщини та Московського царства. Необхідність виходу з-під залежності Речі Посполитої спонукала Богдана Хмельницького піти на визнання протекторату московського царя над Гетьманщиною. Одночасно було дано царську гарантію щодо збереження державних прав Гетьманщини, яку згодом неодноразово порушували, і врешті-решт широка автономія українських земель та Запоріжжя звелася протягом 120 років нанівець.

300-у річницю Переяславської Ради широко відзначали в СРСР 1954 року, до цього ювілею приурочили, зокрема, передачу Кримської області зі складу РРФСР до складу УРСР (хоча насправді це Кримська область попросилася до УРСР)[20][21], а також перейменування міста Проскурів на Хмельницький і перенесення до нього обласного центру Кам'янець-Подільської області, яка також змінила назву відповідно.

Оцінка самої Переяславської ради була і є предметом частих суперечок між ученими. Справа ускладнюється тим, що оригінальні документи втрачено, а може, їх і не було взагалі. Збереглися лише "копії" чи "переклади", що дає право вважати "переяславські домовленості" фікцією, тобто вигадкою. До того ж російський архіваріус Петро Шафранов доводить, що навіть ці "копії" сфальсифіковані царськими переписувачами. Загалом висунуто п'ять основних тлумачень "Переяславської угоди".

На думку російського історика права Василя Сергєєвича (помер 1910), "угода" являла собою персональну унію між Московським царством та Гетьманщиною, за якою обидві сторони мали спільного монарха, зберігаючи кожна свій окремий уряд. Інший фахівець із російського права Микола Дьяконов (помер 1919) доводив, що, погоджуючись на "особисте підкорення" цареві, українці безумовно погоджувалися на поглинення їхніх земель Московським царством, а тому ця угода була "реальною унією". Такі історики, як росіянин Венедикт М'якотін та українець Михайло Грушевський, вважали, що Переяславська угода була формою васальної залежності, за якої сильніша сторона (цар) погоджувалася захищати слабшу (українців), не втручаючись в її внутрішні справи; українці ж зобов'язувалися сплачувати цареві податки, подавати військову допомогу тощо. Інший український історик - В'ячеслав Липинський - пропонує думку, що угода 1654 р. була не чим іншим, як лише тимчасовим військовим союзом між Московським царством та Гетьманщиною.[22]

Як зазначив Юрій Шевельов,[23] Переяслав у перспективі трьох сторіч нам уявляється початком великої трагедії. Але в 1654 році не був закладений розвиток тільки в цьому напрямі. Навпаки, сучасникам Переяслав здавався вихідним пунктом для великої експансії. Україні, яка майже нічого не втратила політично, відкривався шлях до культурного завоювання страшного сусіда. Київ в очах тогочасного українця був другим Єрусалимом - центром церкви, культури. Ворогом були османи та поляки, і знаряддям піднесення другого Єрусалима - Києва мала стати Москва. Її військова сила мала здійснити програму української інтелігенції.

Що таке Москва, знали, і все-таки пішли на Переяслав. Може, тому, що усвідомлювали, наскільки нижчий був той культурний і побутовий рівень, на якому стояла Москва. Дійсно, Переяслав став передумовою української культурної інвазії. Уже у другій половині XVII століття в Москві було сім монастирів, повністю заселених українцями й білорусинами. Славнозвісна реформа патріарха Никона була фактично проведена з участю українців, вихідців із Київської академії. Заснована 1685 року Московська академія, що відома під назвою Слов'яно-греко-латинської, від 1700 року фактично перейшла в українські руки і протягом наступних 64 років із дев'ятнадцяти ректорів українцями були шістнадцять.

Якщо Гетьманщина і зазнала поразки, то це сталося не через переяславські умови. "Політично і військово Переяслав став початком поразки тому, що різні українські кола втягали Москву у Гетьманщину, намагаючись використати її проти своїх внутрішніх ворогів"[23]. Можна ще вигадувати більш-менш схожі на реальність теорії, та без автентичних документів (підписаних та скріплених печатками, з обох сторін, чи як там було прийнято в ті часи) ці теорії залишаються лише теоріями.

Трагедія козацтва полягала в тому, що вони не створили свою національну державу з міцними інститутами влади у Гетьманщині, а політику, яку вони проводили, можна охарактеризувати принципом "спершу вступаємо в союз з першими проти других, потім з другими проти перших". Реальних спроб створити нейтральну, повністю незалежну державу, яка буде проводити самостійну політику (навіть якщо доведеться піти проти всіх й відразу), вони не зробили[джерело? ].

Звісно, це можна пояснити "дипломатією", але вороги козацтва прекрасно розуміли, що козаки можуть спрямувати зброю на колишніх союзників в будь-який момент, а тому реальної військової сили та автономії їм не давали. Полiтика Гетьманщини була не досить передбачливою, тому Переяславську раду можна віднести до її фатальних помилок[джерело? ].

З поваленням влади царя Миколи ІІ в лютому 1917 р. унія між Гетьманщиною, себто Україною і Московією, юридично втратила чинність.

Напередодні мирових переговорів у Бересті делегації УНР із Центральними державами німецькі експерти міжнародного права заявили, що у разі укладення мирного договору з Росією його положення матимуть обов'язковий характер і для України. Голова української делегації В. Голубович заперечив, висунувши таку аргументацію: зв'язок України з Росією обумовлювала Переяславська угода; оскільки один з учасників укладення цього акта - династія Романових - відійшла в минуле, він втратив чинність разом з усіма зобов'язаннями України щодо Росії. Німецька сторона погодилася з правомірністю цих суджень, а проголошення УНР самостійною державою зміцнило її статус рівноправного учасника переговорів. Російська делегація в особі Л. Троцького також заявила, що "не бачить жодної перешкоди для самостійної участі делегації УНР в мирних переговорах". Таким чином, де-факто глава російської делегації визнав право українців на самовизначення[24]

15 липня 1919 р. отаман Зелений, захопивши своїми військами Переяслав, вдався до ефектного символічного акту і урочисто скасував рішення козацького віча про злуку Гетьманщини й Московського царства.[25]

21 червня 1992 року в Переяславі-Хмельницькому була зібрана чергова Велика рада Українського козацтва, на якій зібралися козаки з усієї Гетьманщини.[26]

На майдані Возз'єднання було обрано Гетьманом України політика, літературного критика, публіциста, провідника руху опору проти національної дискримінації українського народу, проти русифікації, керівника Народного Руху України, ініціатора та ідейного натхненника Української Гельсінської спілки В'ячеслава Чорновола.[27]

На Великій раді затверджено текст присяги на вірність Гетьманщині і одноголосно проголошено зречення присяги на вірність московському цареві, даної 1654 року під час Переяславської ради.[26]

На пам'ятному знаку, встановленому на честь цієї події значиться:[28]

"

Присяги, даної на цьому місці, зрікаємося, на цьому хрест цілуємо - гетьман українського козацтва і вся генеральна старшина, і отамани, і козаки.

На цьому місці 21 червня 1992 року українське козацтво на чолі з гетьманом В'ячеславом Чорноволом скасувало присягу московському цареві, дану Богданом Хмельницьким, частиною старшини та козацтва 8 січня 1654 року.

"

1. ↑ Горобець В. М. Московська політика Богдана Хмельницького: завдання та способи їх реалізації // Україна і Росія в історичній ретроспективі: нариси в 3-х томах / Інститут історії України НАН України. - Київ: Наукова думка, 2004. - Т.1.

2. ↑ Документи Богдана Хмельницького (1648-1658) / Упоряд. І. Крип'якевич та І. Бутич. - К., 1961. С. 626-627.
Бутич І. Два невідомі листи Богдана Хмельницького // 3аписки Наукового Товариства Шевченка. - Львів, 1991. - Т. 222. - С. 319-326.

3. ↑ Як Крим увійшов до складу УРСР. Як Крим увійшов до складу УРСР (uk).

4. Korrespondent.net. ↑ Передача Криму УРСР у 1954 році (ru).

5. ↑ Орест Субтельний. "Україна історія"

6. ↑ Шевельов Ю. Москва, Маросєйка

7. Incognita, Газета День, День, всеукраїнська газета, історичний сайт, Ukraina Incognita, Україна. ↑ Ратні дороги отамана Зеленого - Україна Incognita. incognita.day.kiev.ua.

8. ↑ Зречення українського козацтва на чолі з гетьманом В'ячеславом Черноволом від присяги московському царю. Перяславщина

9. ↑ В Переяславі, на місці зречення московському цареві, вшанували В'ячеслава Чорновола. Сайт Переяславської РДА

10. ↑ Переяслав. Площа Переяславської Ради. Переяславщина

Мицик Юрій. Переяславська рада 1654 р.: міфи та реальність

Переяславська рада 1654 // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол. Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.] - : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2002. - Т. 4 : Н - П. - 720 с. - ISBN 966-7492-04-4.

Юридичне оформлення приєднання Гетьманщини до складу Московської держави // Бойко І. Й. Держава і право Гетьманщини. Навчальний посібник. - Львів: Світ, 2000. - C. 5-12.

Мицик Ю. А. Переяславська рада і Московський договір 1654 року // Науковий вісник Дипломатичної академії України. - 1998. - Вип. 1. - С. 49-51.

Чухліб Т. Політичні інтриги навколо Переяславсько-Московських домовленостей 1654 р. // Тарас Чухліб. Козаки і Монархи. Міжнародні відносини ранньомодерної Української держави 1648-1721 рр. - 3-тє вид., випр. і доповн. - К.: Вид. ім. Олени Теліги, 2009. - С. 72-86. - ISBN 978-966-355-041-1.

Брехуненко В. Московська експансія і Переяславська Рада 1654 року / НАН України, Ін-т укр. археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського, Наук. Т-во ім. Шевченка в Америці. - Київ: Книжкова друкарня наукової книги, 2005. - 368 с. - ISBN 966-02-3420-1

Переяславська Рада очима істориків, мовою документів / Упоряд. та авт. передм. О. І. Гуржій, Т. В. Чухліб. - К. : Україна, 2003. - 432 с. - ISBN 966-524-128-1

Офіційний сайт міськрайонної газети "Вісник Переяславщини"

# data[].attributes.attachment_link.title
Переяславська рада

# data[].attributes.attachment_link.description
Переяславська рада - загальна військова рада, яку гетьман Богдан Хмельницький скликав у Переяславі 8 (18) січня 1654 року. Точні результати Ради були згодом втрачені і переписані істориками, тому рішення, ухвалене Радою, трактується по-різному. У січні 1648 року на Запоріжжі розпочалася Визвольна війна під проводом Богдана Хмельницького.

# data[].attributes.body
1653 р. — Жванецька облога. Військам гетьмана та кримського хана вдалося заблокувати війська Яна Казимира, який знаходився у дуже плачевному становищі. Однак хан Іслам Ґірей дотримувався своєї звичної політики двох стільців і не бажав повного розгрому противника. А тому не дозволив добити польські війська. Облога Жванця закінчилася підписанням перемир'я, за яким умови Білоцерківської угоди було скасовано і чинності знову набув Зборівський договір. Хмельницький остаточно розчарувався в османах.

# data[].attributes.headline
Переможна битва 1652 року.

# data[].attributes.subject
Переможна битва 1652 року.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Би́тва під Батого́м (22-23 травня ( 1- 2 червня) 1652 року) - бій союзної армії Війська Запорозького і Кримського Ханства під проводом Богдана Хмельницького проти війська Речі Посполитої під командуванням Марціна Калиновського. Битва була однією з важливих подій в ході Хмельниччини, завершилася перемогою союзників.

Відбулася під горою Батіг біля сучасного села Четвертинівки Тростянецького району на Вінниччині.

Невдала загалом для Української держави воєнна кампанія 1651 року призвела до тяжкої Білоцерківської угоди. Досягнені у попередні роки здобутки під час війни за незалежність України опинилися під загрозою. На Україну почали повертатися магнати і шляхтичі, які відновлювали феодально-кріпосницькі порядки. У відповідь наприкінці 1651 року на Подніпров'ї, Чернігівщині і Полтавщині спалахнули великі селянські повстання. Не без згоди Богдана Хмельницького керував цими виступами наказний гетьман Степан Пободайло. У травні 1652 року спалахнули повстання на Київщині і Брацлавщині. Польсько-шляхетський гарнізон на чолі з воєводою Адамом Кисілем змушений був покинути Київ. Протестували незадоволені складанням зменшеного реєстру козаки, більша частина з яких мала повернутися в підданство до панів. Річ Посполита прагнула ліквідувати Гетьманщину, реставрувати на її землях старий колоніальний режим.

Наприкінці квітня 1652 року у Чигирині відбулася таємна нарада гетьмана із старшинами, де було вирішено готуватися до воєнних дій із Польщею. За попередньою домовленістю кримський хан прислав до кордонів України татарські загони. Приводом до початку воєнних дій стало порушення молдавським господарем Василем Лупулом союзного договору.

Навесні 1652 року загін Тимоша Хмельницького вирушив до Молдови, щоб укласти династичний шлюб між Тимошем Хмельницьким і Розандою - дочкою Василя Лупула,- добитися виконання умов українсько-молдовського договору.

Польський уряд, дізнавшись про плани Т.Хмельницького зробити похід у Молдавію, наказав Марціну Калиновському розбити козаків. Поблизу Батога на березі Південного Бугу в долині недалеко від міста Ладижина Марцін Калиновський влаштував на шляху Тимоша Хмельницького табір із 50-тисячним військом (12 тисяч кінноти, 8 тисяч жовнірів та близько 30 тисяч озброєних слуг), в якому було багато іноземних найманців. Перед табором була річка, на флангах ліси й болота, за табором - гора Батіг.

Богдан Хмельницький дізнався про польські наміри. Приспавши увагу польського командування повідомленням про похід у Молдавію начебто невеликого загону козаків, зібрав військо, щоб завдати удару по поляках. У військо входили Чигиринський, Черкаський, Корсунський і Переяславський полки та татарська кіннота (близько 15 тисяч) під проводом Нурадіна.

22 травня ( 1 червня) козацькі війська і кримсько-татарські загони переправилися через Буг, непомітно підійшли до польського табору в урочищі Батогу між річками Буг та Соб. На північний-захід від табору показався передовий невеликий татарський полк, польська кіннота першою вдарила татар. Поляки вибили татар із поля; потім підійшли більші татарські сили і змусили поляків відступити до своїх позицій. Кавалерійські дії тривали впродовж цілого дня. За ніч козаки зуміли щільно оточити ворожий табір з усіх боків. Із заходу підійшли головні сили української армії, розпочався генеральний штурм польського табору вранці 23 травня ( 2 червня).

З півдня атакувала татарська кіннота. Козацьке військо після кількагодинного запеклого бою розбило опір супротивника, увірвалося в його табір. Польська кіннота заметушилася, розпочала підготовку до втечі. Помітивши це, Марцін Калиновський наказав німецьким піхотинцям відкрити вогонь по утікачах. Козацька й татарська кіннота переслідувала втікачів, нищила або забирала їх у полон. Тиміш дав наказ підпалити копиці сіна - поле бою освітили.

Оволодівши серединою табору, козаки пішли на приступ редутів, де закріпилися німці - до заходу сонця захопили їх. Полякам вдалося ще трохи протриматися; після прориву їхньої оборони козаками Івана Богуна доля битви була вирішена. Армія Речі Посполитої була розгромлена вщент, сам М.Калиновський разом з сином Самуелем Єжи загинули. Також загинули комендант німецької піхоти Сигізмунд Пшиємський, брат майбутнього короля Яна ІІІ Собеського Марек та інші шляхтичі. Польща втратила вбитими 8000 добірних вояків (з них по різним оцінкам від 3000 до 5000 крилатих гусар. Врятуватися від погрому вдалося не більш як 1500 польської кінноти. Точні втрати козаків та татар в цій битві невідомі, але навряд-чи вони були більше тисячі.

Після закінчення битви Богдан Хмельницький викупив у Нуреддин-султана за 50 тисяч талярів всіх полонених поляків і наказав їх замордувати, пояснюючи такий вчинок помстою за Берестечко. 3 і 4 червня козаки замордували від 3 до 5 тисяч полонених (жовнірів і челяді), незважаючи на протест татар і частини козацької старшини[джерело? ].

Після цієї перемоги шляхтичі почали спішно втікати в Польщу, за її межі - боялись помсти козаків. Однак як згадувалось пізніше, на західній Україні лютувала чума. Богдан Хмельницький не зміг піти на Варшаву.

Перемога козаків у цій битві і наступна облога фортеці у Кам'янці-Подільському змусили Василя Лупула виконати вимоги Богдана Хмельницького. Союз України з Молдавією був скріплений шлюбом Тимоша Хмельницького з Розандою Лупул, що відбувся в Яссах 21 (31) серпня 1652 року.

Події в Молдавії викликали занепокоєння у Польщі (втрачала свого союзника), в сусідніх країнах - Трансільванії та Австрії. В результаті перемоги козацького війська під Батогом зміцнилося міжнародне становище України.

В перших числах січня 2015 року почав свою роботу Музей Батозької битви у Четвертинівці[3].

Надпис на пам'ятнику про битву під Батогом на в'їзді до с. Четвертинівки

Пам'ятний знак біля козацької криниці на р. Батіг

Меморіал на місці Битви під Батогом

Меморіал на місці Битви під Батогом

Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1974-1985.

Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. - К. : Либідь, 1997. - 464 с. - ISBN 5-325-00781-5.

Петровський М. Н. Визвольна війна українського народу проти гніту шляхетської Польщі і приєднання України до Росії. - К., 1940.

Історія Української РСР, т. 1. - К., 1955.

Грушевський М. С. Історія України-Русі. - Т. ІХ. - Кн. І. - К., 1996. - С. 430-440.

Смолій В. А.,Степанков В. С. Богдан Хмельницький. - К., 1993. - С. 309-311.

Стороженко І. С. Богдан Хмельницький і воєнне мистецтво у визвольній війні українського народу середини XVII століття. - Дніпропетровськ, 1996. - С. 274-282.

Рибалка І. К. Історія Української РСР. Дорадянський період. Київ: Вища школа, 1978. с. 149-150.

Історія Української РСР. - К.: Наукова думка, 1979. - С. 51-52.

Сікора Р. З історії польських крилатих гусарів. - Київ: Дух і літера, 2012. ISBN 978-966-378-260-7.

Радослав Сікора: Крилаті гусари Яна Собеського. Київ: Дух і літера, 2013. ISBN 978-966-378-311-6.

Степанков В.С. Документальні й епістолярні джерела дослідження Батозької битви зблизька / В. С. Степанков // Наукові праці Кам'янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка. Історичні науки ; [редкол.: В. С. Степанков (відп. ред.), С. А. Копилов (заст. відп. ред.), В. В. Газін (відп. секретар) та ін.]. - Кам'янець-Подільський : ПП "Медобори-2006", 2013. - Т. 23: На пошану професора С. А. Копилова. - С. 127-135.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Батогом

# data[].attributes.attachment_link.description
Би́тва під Батого́м (22-23 травня ( 1- 2 червня) 1652 року) - бій союзної армії Війська Запорозького і Кримського Ханства під проводом Богдана Хмельницького проти війська Речі Посполитої під командуванням Марціна Калиновського. Битва була однією з важливих подій в ході Хмельниччини, завершилася перемогою союзників. Відбулася під горою Батіг біля сучасного села Четвертинівки Тростянецького району на Вінниччині.

# data[].attributes.headline
Білоцерківсь

# data[].attributes.body
Білоцерківський договір. За його умовами:

шляхтичам повертали маєтки у Брацлавському і Чернігівському воєводствах;

Гетьманщина обмежувалася Київським воєводством;

Реєстр зменшили до 20 тис.;

Козакам заборонили самостійну зовнішньополітичну діяльність

# data[].attributes.body
1651 р. — битва під Берестечком. Це була наймасштабніша сутичка війни: за різними оцінками участь в битві взяли від 80 до 140 тисяч українців та татар і від 80 до 200 тисяч усього польського війська. Її долю вирішив відступ кримського хана під натиском артилерії. Під загрозою оточення, козацькі війська вимушені були організовувати евакуацію через болотисту місцевість. Особливою хоробрістю у бою відзначився Іван Богун, полковник і деякий час наказний гетьман.

# data[].attributes.headline
Гетьманщина 

# data[].attributes.body
Гетьманщина або Держава Війська Запорізького — православне військове державне утворення з військовим адміністративно-територіальним поділом на полки і сотні.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
українська козацька держава.

Гетьма́нщина або Ві́йсько Запоро́зьке - українська козацька держава[8][9][10][11][12] на території Наддніпрянщини, Сіверщини, Полісся та Східного Поділля. Веде свій початок від найбільшого козацького повстання в Речі Посполитій - Хмельниччини. Головою виступав виборний гетьман. З 1654 перебувала під протекторатом московського царя. Протягом другої половини XVII - початку XVIII століття, під час громадянської війни - часу розколу та правління окремими територіями різних гетьманів, останні, в боротьбі за єдиновладдя, визнавали верховенство Московського царства, Речі Посполитої та Османської імперії.

Оскільки з середини XIV й до 1780-х саме городові козаки були найчисленнішою групою служилого стану Гетьманщини, її також іноді згадують як Військо запорозьке Городове.

Гетьманщина за правління Богдана Хмельницького охоплювала землі площею понад 200 000 км²[3]. Західний кордон відповідав західній межі Брацлавського воєводства Речі Посполитої, північний і східний кордони - рубежам Київського і Чернігівського воєводств. Південні землі межували з Кримським ханатом, а після Вічного миру з кордонами Низового козацтва. У 1650-х роках козацька держава деякий час контролювала частину Південної Білорусі.

Терени:

Рельєф:

Річки:

Клімат:

Гетьманщина виникла в результаті великого козацького повстання в Речі Посполитій, що спалахнуло 1648 року в українських землях під проводом Богдана Хмельницького. Причинами повстання були корупція королівських урядів Речі Посполитої, соціальне безправ'я усіх станів за винятком шляхти, активізація української православної церкви та зростання чисельності козацтва попри репресії уряду[3][13]. За влучним описом тогочасного становища Річ Посполита являла собою:

"

"Небеса для євреїв, рай для шляхти, пекло для кріпаків"

"Heaven for the Jews, paradise for the nobles, hell for the serfs."[14]

"

Тиск пoльських можновладців нa кoзацтво як клaс, щo нe пaсyвав жoднoмy зi стaнiв Pечi Пoспoлитоi, oбpaзa й oсквepнeння пpaвoславнoї вipи, екoнoмiчний гнiт магнатів стали пpичинaми фaнaтичної вopoжнeчi мiж запорожцями і поляками. Перші перемоги козаків над королівськими військами під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями сприяли розширенню соціальної бази повстання за рахунок українських селян, міщан і духовенства. Бунти охопили усю Наддніпрянщину, Сіверщину, Поділля, Волинь, Галичину. На початку 1649 року Київ зустрічав гетьмана Хмельницького як "Мойсея, спасителя, освободителя й визволителя народу з лядської неволі"[3]. Початково повстанці прагнули встановлення козацької автономії в Наддніпрянщині, проте на переговорах з королівськими емісарами під Замостям 1649 року вже мали намір " вибити з лядської неволі...народ увесь руський", " всю Русь по Львів, Холм і Галич"[3]. Реалізації планів завадила зрада козацького союзника, татарського хана, під час битв під Збаражем і Зборовом. Хмельницький був змушений укласти з королем Речі Посполитої Яном ІІ Казимиром Зборівський договір. За цим договором Військо Запорозьке отримувало автономію, очолювану гетьманом, у складі трьох воєводств - Київського, Чернігівського і Брацлавського, а також східних районів Волині та Поділля[3][13].

Зборівська угода не влаштовувала ні козаків, ні шляхетську Річ Посполиту. 1650 року обидві сторони стали готуватися до нової війни. Вирішальна битва відбулася 1651 року під Берестечком, де козаки зазнали нищівної поразки через відступ татарських союзників з поля бою. Ця поразка перетворила повстання з громадянської козацько-шляхетської війни на війну українсько-польську[3]. Під Білою Церквою Хмельницький був змушений підписати нову мирну угоду. За Білоцерківським договором 1651 року козацька автономія обмежувалася лише Київським воєводством[3][13]. Оскільки ратифікація договору була зірвана в Сеймі Речі Посполитої, козацька сторона розпочала нові воєнні дії. 1652 року вояки Хмельницького помстилися противнику під Батогом, але 1653 року знову були зраджені татарами під Жванцем[3][13].

В результаті перманентних воєн з Річчю Посполитою козацька Гетьманщина фактично опинилася незалежною, але не мала міжнародного юридичного визнання. Ненадійність союзу із Кримським ханством змушувала Хмельницького шукати поміч в боротьбі проти Варшави за кордоном. Серед кандидатів, які могли прийняти козаків під протекторат, гетьман розглядав Османського султана Мехмеда та Московського царя Олексія[3][13]. В результаті тривалих переговорів козацька сторона обрала останнього. 1654 року на Переяславській раді Хмельницький зі старшиною присягнули на вірність цареві в обмін на визнання самоврядування Гетьманщини та оголошення війни Речі Посполитій. Додаткові умови московсько-козацького союзу визначалися Березневими статтями, що були підписані гетьманом того ж року[3][13].

Навесні 1654 козацько-московитське військо вдерлося на територію Литви. Козаки самостійно захопили південну Білорусь, і спільно із московитами здобули столицю Вільню. У відповідь, армія Речі Посполитої, разом із кримськими татарами, розпочала похід на українську Брацлавщину. Хмельницький спинив супротивника 1655 року в битві під Охматовим. Воєнним послабленням Речі Посполитої скористалася Шведська імперія. 1655 року шведський король Карл X розпочав війну проти Речі Посполитої у Прибалтиці. Наступного року, боячись посилення шведів в регіоні, Московське царство оголосило їм війну і уклало з Річчю Посполитою сепаратний Віленський мир. Московити не допустили козаків до переговорів з поляками й противилися приєднанню Південної Білорусі до Гетьманщини. Через порушення Переяславських домовленостей Хмельницький уклав угоду з Шведською імперією і Князівством Трансільванія, ворогами Московського царства, й продовжив боротьбу проти Речі Посполитої. Він також відновив дипломатичні контакти з Кримом, вбачаючи небезпеку козацькому суверенітету з північного сходу[3][13].

У вересні 1657 року, після смерті Хмельницького, на старшинській раді в Чигирині новим гетьманом було обрано генерального писаря Івана Виговського. Проти цього рішення виступили січовики, яких не запросили на раду, та полтавський полковник Мартин Пушкар, що очолив супротив сил, які не визнали нові порядки з реставрації шляхетсько-панського устрою. Разом із кошовим отаманом Яковом Барабашем, полковник підняв повстання на Лівобережній Україні й закликав на допомогу єдиного можливого союзника - Московське царство. Цар початково намагався замирити сторони, згодом надсилав військо яке мало підтримати або гетьмана, у разі відсилу татар, або повсталих у разі невиконання цієї умови[18]. За рік гетьману вдалося збройно придушити опозицію. Опісля відверто пропольської політики Виговського, зважаючи на подальшу відкриту підтримку антигетьманських сил московським урядом, він продовжив курс на вихід з царської протекції. 1658 року під Гадячем козацька рада разом із емісарами Речі Посполитої ухвалила подану гетьманом угоду про повернення України під владу короля. Гадяцький трактат спирався на ідею перетворення Речі Посполитої на союз Польщі, Литви і козацької Русі[19]. У відповідь Московське царство вислало в Україну військо, яке, однак, було розбито Виговським та його союзниками 1659 року під Конотопом. Не зважаючи на перемогу, гетьман не зміг нею скористатися - Варшавський сейм урізав підписаний на переговорах текст Гадяцької угоди. Це викликало обурення усього козацтва та сприяло відновленню промосковських впливів на Лівобережжі. Паралельно з цим січовики під проводом Івана Сірка самовільно здійснили похід на союзницький Виговському Крим. У вересні 1659 року гетьмана було скинуто на чорній раді під Германівкою за те, що " запродав Україну ляхам"[19]. Виговський врятувався втечею, а замість нього у Білій Церкві було обрано новим гетьманом 18-річного Юрія Хмельницького, сина покійного Богдана[19].

1659 року, під тиском московської сторони, молодий Хмельницький підписав Переяславські статті. Вони повертали Гетьманщину в орбіту Московського царства, обмежували козацьке самоврядування і права Київської митрополії. Статті спричинили розкол козацької старшини на лівобережну промосковську і правобережну антимосковську. Сподіваючись на підтримку козаків у боротьбі проти Речі Посполитої, 1660 року царський уряд розпочав наступ на Правобережжя, але зазнав поразки від війська Речі Посполитої під Чудновим. Через це Хмельницький підписав з поляками Слободищенський трактат - новий договір про перехід Гетьманщини під протекцію короля Речі Посполитої. Козацька рада в Корсуні схвалила угоду, проте полки Лівобережжя її не визнали. Вони залишилися вірними Московському царству і обрали наказним гетьманом Якима Сомка, дядька молодого Хмельницького[19]. Між козаками обох берегів Дніпра спалахнула громадянська війна, яка отримала назву Руїни.

Протягом 1661- 1662 років Хмельницький безуспішно намагався знищити Сомка, але був остаточно розбитий під Каневом. 1662 року безталанний гетьман склав з себе булаву, ставши ченцем. 1663 року чигиринська рада правобережної старшини обрала новим головою держави Павла Тетерю[19]. Одночасно, на Чорній раді під Ніжином, лівобережні козаки скинули Сомка і обрали своїм гетьманом Івана Брюховецького. У 1664- 1665 роках війська обох берегів продовжили безуспішну міжусобну війну, в ході яких авторитет двох гетьманів занепав. В результаті, Тетеря зрікся булави і втік до Речі Посполитої. Брюховецький, підписавши 1665 року Московські статті, спробував заручитися підтримкою царського уряду. За цими статтями українське некозацьке населення Лівобережжя було передано під юрисдикцію московського уряду, а основні українські міста, включно з Кодаком над Запорожжям, віднині контролювали московські війська.

Після втечі Тетері, новим гетьманом на Правобережжі було обрано Петра Дорошенка. Він придушив промосковську опозицію на підвладній території, відновив переговори з Османською імперією про протекторат і, за підтримки кримських татар, розпочав війну проти Речі Посполитої, сподіваючись " вигнати усіх ляхів з України до Польщі"[19]. Ці дії підштовхнули Річ Посполиту і Московське царство до миру[джерело? ]. 1667 року вони уклали сепаратний Андрусівський договір, що юридично закріпив поділ Гетьманщини по Дніпру на Правобережжя і Лівобережжя. Угода перекреслювала боротьбу козаків за власну державу й викликала загальне обурення по обидва боки Дніпра[19]. 1668 року старшинські ради скликані в правобережному Чигирині і лівобережному Гадячі прийняли однакові ухвали - прийняти протекцію султана. На Лівобережжі спалахнуло антимосковське повстання. Під Диканькою, на Лівобережжі, відбулася зустріч гетьманів Дорошенка і Брюховецького. Однак на ній рядові козаки розірвали останнього як запроданця Москви. Дорошенко проголосили гетьманом обох берегів Дніпра. Він розбив московське військо і повернувся до Чигирина, залишивши оборону лівого берега чернігівському полковнику Дем'янові Многогрішному. Проте вже 1669 року, за відсутності Дорошенка, частина лівобережної старшини, за намовлянням православного архієпископа Лазаря Барановича, оголосила Многогрішного гетьманом і схвалила підписання Глухівських статей - нового договору про московську протекцію над козаками. Через симпатію Многогрішного до Дорошенка він швидко позбувся булави. 1672 року московські війська оточили Батурин, арештували гетьмана й, після тортур у Москві, заслали до Сибіру. На новій козацькій раді, що проходила на московській території біля Путивля, в оточенні московських вояків, було обрано нового гетьмана - генерального писаря Івана Самойловича, одного з донощиків на Многогрішного. Він підписав нові Конотопські статті, які позбавляли Гетьманщину права здійснювати самостійну зовнішню політику і позбавляли простих козаків права обирати гетьмана[19].

У Гетьманщині привілейованою соціальною групою було козацтво. Приналежність чоловіка до козацького стану зобов'язувало його за свій рахунок нести військову службу, але при цьому звільняло від сплати податків, давало право землеволодіння. Офіційно до козацького стану в другій половині XVII - першій половині XVIII століть належало 20-60 тисяч осіб. Козацька старшина була в Гетьманщині керівною соціальною групою. Наприкінці XVII-XVIII століть існувала привілейована група "знатних товаришів". У XVIII столітті більше третини земель Гетьманщини перебувало у власності старшини.

1687 року у наслідку Коломацького перевороту Самойловича було скинуто, а новим гетьманом козацької держави було обрано Івана Мазепу. Після обрання він підписав з московським урядом Коломацькі статті, які сильно урізали автономію Гетьманщини.

За часів головування Мазепи на території Лівобережжя громадянські війни були припинені. Тут сформувалися норми суспільного устрою, які визначали політичне обличчя козацького краю впродовж усього 18 століття. Зусиллями Мазепи була встановлена нова форма поміщицького землеволодіння, запроваджено панщину, елементи кріпацтва та розпочато денаціоналізацію козацької верхівки. Курс гетьманського уряду на повернення до політично-соціального устрою, що передував Хмельниччині, був непопулярним серед населення. Обурення також викликала лояльність Мазепи до Московського царства. Українці мусили збройно і господарчо підтримувати московський похід на Кримське ханство 1689 року, а також антиосманські азово-дніпровські війни Петра І в 1695-1699 роках. 1692 року гетьман придушив антигетьманський переворот Петра Іваненка, організований за підтримки татар.

В часи Хмельниччини адміністративний поділ Гетьманщини повторював структуру Війська Запорозького і відповідав ієрархії бойових підрозділів, забезпечуючи швидку мобілізацію козацтва[3]. Найнижчою територіальною і військовою одиницею був курінь, до якого входило декілька десятків козаків певного населеного пункту. Очолював курінь виборний курінний отаман, а місцеву громаду, що забезпечувала його, - виборний війт. Курені об'єднувалися у сотні, що складалися з 200-300 вояків. Їхніми центрами були сотенні містечка. Військовими питаннями сотні керував призначений полковником сотник, а цивільними - городовий отаман разом із органами міщанського самоврядування. Сотня мала власну сотенну старшину - осавула, писаря і хорунжого. Найвищою адміністративно-територіальною одиницею Гетьманщини був полк. Він складався з декількох сотень й очолювався полковником, що призначався гетьманом. Центром полку було полкове місто, в якому цивільними справами завідував городовий отаман, а міщанськими - органи самоврядування. В ньому засідала полкова адміністрація - осавул, обозний, суддя, писар, хорунжий. Кількість полків не була сталою, коливаючись від 16 і більше. Автономною одиницею в складі Гетьманщини була Запорозька Січ, котра підлягала безпосередньо гетьману, не входячи до жодного з полків і обираючи власного кошового отамана[3].

На 1649 рік в Гетьманщині нараховувався 21 полк:

Герб

Назва полку

Герб

Назва полку

Після Андрусівського розколу та скасування полкового устрою на Правобережжі, Гетьманщина продовжила існувати лише на Лівобережжі. На 1712 рік вона складалася з 10 полків:

Герб

Назва полку

Герб

Назва полку

Столиця держави розташовувалася на місці гетьманської резиденції. За час існування Гетьманщини нею були міста Чигирин, Батурин, Глухів. Тут зберігалися державні клейноди - гетьманська булава, корогви, гетьманський бунчук і печатка Війська Запорозького[3].

Система влади в Гетьманщині була закладена під час Хмельниччини. В середині XVII століття вона нагадувала військову диктатуру з елементами народовладдя[3]. З кінця XVII століття ця система еволюціонувала в бік монархічно- республіканської системи зразка Речі Посполитої.

Головою держави був гетьман. Він обирався пожиттєво на козацькій раді загальним, відкритим голосуванням. Гетьман уособлював верховну виконавчу і судову владу, був керівником центрального апарату, головою усіх станів.

Джерелом влади і захисником суверенітету держави були виключно представники козацького стану. Решта станів були усунені від державного управління. Деякі міста та монастирі користувалися Магдебурзьким правом чи самоврядуванням.

Гетьманщина поєднувала в собі риси республіканського і авторитарного ладу. Вищу владу представляли три органи - ГВР, гетьман і рада генеральної старшини. Незважаючи на те, що вищим органом влади була ГВР, гетьман і генеральна старшина, як правило, маніпулювали цією радою і значення останньої поступово зменшувалося. Цьому сприяв і порядок прийняття рішень Генеральною радою: натовп піднімав руки, шаблі, підкидав шапки, через що застосовувалася акламація. Хмельницький поволі відмовився від їх скликання, вирішуючи справи одноособово або переносячи їх розгляд на старшинську раду. Утім потреба в скликанні ради диктувалася необхідністю зміцнення гетьманської влади в умовах наростання старшинської опозиції. Після його смерті, в умовах загострення політичної боротьби, значення загальної ради істотно посилилося.

На думку Віктора Горобця, через низку обставин з кінця 1650-х років інститут Генеральних рад отримав підтримку з боку московської влади. Головна причина зацікавленості московської сторони у збереженні інституту та розширення його функцій крилася в усвідомленні можливостей успішнішого маніпулювання настроями учасників широкого зібрання козацтва порівняно з тиском на кількісно вужчу та фахово ліпше підготовлену групу вищої і середньої козацької старшини[4].

На різних етапах історичного розвитку співвідношення владних повноважень головних елементів політичної системи Гетьманату - Генеральної ради, старшинської ради, гетьмана та генеральної старшини і полковників - не залишалося незмінним, зазнавало принципових змін. Унаслідок чого політичний режим в одних випадках набував ознак, характерних для авторитарного правління, в інших - олігархічного.

Авторитарний режим встановився у гетьманство Хмельницького, Дорошенка, Ігнатовича, Самойловича та другої половини правління Мазепи. В усіх цих гетьманів, на певних етапах, з'являлися плани заснування власних правлячих династій, заміни авторитарного режиму монархічним спадковим правлінням. Типовими олігархічними режимами було гетьманування Виговського, Юрія Хмельницького, Скоропадського, Полуботка та Апостола.[4]

Політична влада в Гетьманаті за своєю суттю була моноцентричною - центром ухвалення рішень виступав гетьманський уряд і центральні органи управління, яким підпорядковувались усі місцеві структури козацького врядування. Гетьманату був притаманний вищий рівень централізації влади у порівнянні з Річчю Посполитою але слабший за державну практику РІ. В козацькій Україні зберігалося міське самоврядування та доволі впевнено, особливо з 1710-х років, почувалися на місцях представники полкової влади. Окремі з полковників, що мали потужну підтримку місцевих еліт, або високих покровителів в оточенні російського монарха, не надто залежали від гетьманської влади і, відповідно, не вельми зважали на її розпорядження. Особливого розвитку ці негативні явища набули в часи гетьманування Івана Скоропадського.

Із запровадженням в Україні 1722-го року Малоросійської колегії розпочалася уніфікація із загальноімперськими зразками норм організації державного життя, функціонування діловодства, впровадження у правове поле російських юридичних кодексів, мобілізації матеріальних ресурсів краю на загальноімперські потреби тощо. Російська влада вчинила спробу де-факто ліквідувати інститути гетьманства і генеральної старшини, підмінити формально виборну полкову адміністрацію призначеними з центру російськими офіцерами, трансформувати судову і фінансові системи[4].

Розанда Лупул

Березневі статті · Переяславські статті · Слободищенський трактат · Батуринські статті · Московські статті · Глухівські статті · Корсунська угода · Острозька угода · Конотопські статті · Коломацькі статті · Московські статті (1689) · Решетилівські статті · Рішительні пункти

Після ліквідації Гетьманщини Російською імперією колишня козацька старшина делегувала Василя Капніста до Пруссії в 1791 році. Він намагався встановити контакти з Евальдом Фрідріхом фон Герцбергом щодо надання допомоги антиросійському повстанню в Україні.

Зборівський договір · Білоцерківський мир · Гадяцький договір · Підгаєцька угода

Корсунський договір · Шведська угода · Конституція Пилипа Орлика

Корсунська угода

Населення Гетьманщини в часи Хмельниччини дорівнювало близько 3 млн осіб[3]. Існувала фактична всестанова рівність з розподілом обов'язків станів без виділення жодного з них у привілейовану верству[3].

В часи Руїни, в результаті безперервних бойових дій, сильно скоротилося населення Правобережжя. За ініціативи Московського царства, протягом 1674- 1678 років, населення подніпровської смуги правого берега, від Києва до Чигирина, було насильно перевезено урядом гетьмана Івана Самойловича на Лівобережжя та Слобожанщину. Частина біженців рятувалася втечею на Галичину і Волинь. Населені пункти й рештки фортифікацій були знищені аби покласти край існуванню Черкаського, Канівського, Чигиринського і Корсунського полків, що були опорою Петра Дорошенка[19]. Існування безлюдної пустки на Правобережжі було вигідно Московському царству, Речі Посполитій та Османській імперії, які юридично закріпили її Бахчисарайським ( 1681) і Вічним мирами ( 1686). Операції насильницького переселення українців на лівий берег Дніпра отримали назву "Великого згону". До XVIII століття район Подніпров'я залишався незаселеним[19].

В гетьманування Івана Мазепи склалися норми соціального ладу, які збереглися впродовж усього XVIII століття. Козацтво остаточно заступило політичне місце шляхти. Практика Мазепи жалувати родичам генеральної, полкової і сотенної старшини титули знатних товаришів - бунчукового, значкового і військового - сприяло оформленню спадкової привілейованої олігархічної групи, відмежованої від рядового козацтва. Титули урівнювали їхніх носіїв з посадовою виборною старшиною. Нова козацька аристократія називала себе шляхетською, підкреслювала свою пряму наступність від руської шляхти XVII століття, використовувала шляхетські герби[20], а також сповідувала ідеї сарматизму, що згодом став основою хозарського міфу про походження козаків[21][22]. Згідно досліджень гаплогруп Y-хромосоми генетично належали до південного типу східних слов'ян. Інтенсивна участь кавказького чи азійського населення відсутні[23].

Разом з жінками і дітьми населення Гетьманщини на 1764 рік складало 2 048 000 осіб. В межах кордонів сучасної України в той час жило близько 8 млн чоловік, тобто Гетьманщина складала 26 % від всього населення.

Найгустіше населеними в Гетьманщині були Стародубський полк - 344 572 осіб, Лубенський - 294 920, Ніжинський - 288 666, Чернігівський - 203 112. У решті полків чисельність жителів коливалася у межах 140-160 тис. осіб. Полкові міста теж сильно різнилися за кількістю населення. У Полтаві жили близько 7 тис. осіб, у Ніжині - 5217, у Стародубі - 4210, у Переяславі - 1709.[24]

На момент ліквідації в Гетьманщині проживало 1 027 928 дорослих чоловіків[25]. Козаки складали одну десяту населення. До козацької старшини належало близько 2400 осіб, до виборних козаків - 176 000 осіб, до козаків-підпомічників - 198 осіб, інших козаків - 1 000 осіб. Духівництво, шляхта й іноземні службовці не перевищували 11 000 осіб.

Шляхта мала майнові прерогативи і не була зобов'язана до військової служби. На середину XVII століття в Гетьманщині проживало близько 300 шляхетських родин, більшість представників якої стали козацькою старшиною або міщанами. Шляхтичі зберігали форму земського самоврядування, але не брали участі в керуванні державою.

Міщани зберігали при собі традиційні форми самоврядування. Під час Хмельниччини 50-80 % міського населення покозачилося. Проте у XVIII столітті, через відділення привілейованого козацького стану, існував бар'єр між міщанами й козаками.

Найбільшою категорією населення були селяни. Після Хмельниччини вони стали вільними землевласниками з правом володіння оброблюваною ними землею в обмін на сплату податків до військової скарбниці. До підсусідків належало 80 000 осіб, до селян з приватних маєтностей - 465 000 осіб, до селян з рангових маєтностей - 25 000 осіб, до селян інших категорій - 25 000 осіб.

Гетьманщина мала свій бюджет, свою фінансову систему і грошовий обіг. Існувала широка система податків в "Скарбницю Військову". Одним з найбільших джерел надходжень були податки на млини та броварні. Доходи з млинів ("військову мірочку") збирали спеціальні "дозорці". Існували відкупи на горілку, дьоготь і тютюн. Значний збір надходив в Військову Скарбницю від пасік. Стягувалися проїзні, транзитні та внутрішні митні збори. У Гетьманщині існувала система прямого оподаткування населення. Також одним із найефективніших джерел прибутку була плата за оренду землі.

Фінансами Гетьманщини завідував генеральний підскарбій, який очолював Військову скарбницю, перейменовану на Генеральну скарбову канцелярію. В часи головування Хмельницького фінансові справи гетьман контролював особисто. Скарбниця поповнювалася за рахунок прикордонного торгового мита на товари експорту й імпорту. Населення платило також натуральну данину на військо, поземельний чинш, податки за виробництво алкогольних напоїв, за користування млинами, оренду, рудні і дігтярні, продаж тютюну. Ймовірно Хмельницький намагався карбувати в Чигирині власну монету, згадки про яку датуються 1649 і 1652 роками[3].

Починаючи з середини XVII століття московський уряд намагався підкорити Київську митрополію Московському патріархату. Після призначення гетьманом "попівського сина" Івана Самойловича, в липні 1685 року, за дозволу Москви, був скликаний собор для виборів Київського митрополита. Незважаючи на саботування акції українським духівництвом, присутні на соборі миряни і гетьманські посланці обрали митрополитом Гедеона Святополка-Четвертинського, свата нового гетьмана. В листопаді того ж року московський патріарх Іоаким Савьолов, всупереч церковним канонам, висвятив його на Київський митрополичий престол. А в травні 1686 року московські дипломати, підкупивши константинополського патріарха Діонісія, добилися від нього передачі московському патріархату Київської митрополії[27]. Наступники Гедеона - Варлаам Ясинський ( 1690- 1707) та Йоасаф Кроковський ( 1708- 1718) вже висвячувалися в Москві. Загалом, приєднання Київської митрополії до Московського патріархату було сприйнято українськими ієрархами позитивно - вони підтримували тверду царську владу на противагу нестабільним гетьманським режимам, вбачаючи в московській протекції захист від козацьких союзів з сусідами-мусульманами. Саме представники Київської православної митрополії розробили нову візію історії України, виражену в "Синопсисі", як невід'ємної частини історії "триєдиної" Російської держави на чолі з московськими царями[27].

Освітнім закладом першої величини в Україні XVII-XVIII ст. була Києво-Могилянська академія, початки якої сягають 1615 р. - часу заснування школи при Богоявленському братстві в Києві. Перетворена в 1632 р. на колегію, а в 1701 р., згідно з указом російського царя Петра I, на академію, вона фактично до заснування Московського університету в 1755 р. була єдиним у Східній Європі навчальним закладом вищого типу.

Добою найвищого розквіту Академії був час гетьманування Івана Мазепи, який особисто виділяв на утримання закладу великі кошти, збудував нове приміщення для неї-корпус, що пізніше назвали Мазепиним. Наприкінці XVII ст. Тут навчалося близько 2000 студентів кожного року.

Високо цінувалась освіта в Запорозькій Січі - про це свідчить хоча б те, що, як пише наш видатний історик, академік Дмитро Яворницький, більшість січового товариства була грамотною й власноручно підписувалась на різноманітних листах, ордерах та інших документах. На Запорожжі існували й свої школи, що поділялись на монастирські, січові й церковно-парафіяльні У січовій школі викладалися співи, читання та письмо. За різними даними, чисельність учнів в школі досягала 80 чоловік.

Монастирська школа існувала при Самарсько-Миколаївському монастирі, в ній викладали грамоту, молитви, Закон Божий і письмо. Церковно-парафіяльні школи існували при усіх парафіяльних церквах запорожців, що мешкали по слободах, зимівниках.

Відсоток грамотності, зважаючи на повагу Товариства до освічених людей та заохочення козацтва до навчання навіть у старшому віці, був досить високий.

Про це свідчить цікавий документ, який згадується в "Історії запорізьких козаків" Д. І. Яворницького - Розписка від 1763 року, про обов'язок виконувати усі порядки внутрішнього благоустрою, в якій підписувались "хто по простоте крестами, а кто может - письмом". Згідно з нею, на 13 неграмотних січовиків в одному курені припадало 15 грамотних. Маємо погодитись із авторитетною думкою вченого, що подібного рівня грамотності на той час не спостерігалось навіть у вищих верств російського народу.

В Гетьманщині існувала початкова, народна школа. Вона утримувалась на власні кошти українського населення і з його власної ініціативи. На середину XVIII ст., на території семи полків Гетьманщини існувало 866 народних шкіл, що в зіставленні з густотою населення дорівнювало одній школі на 1000 осіб. У 1767 році лише в одному Чернігівському полку існувало 143 школи, по одній вже на 746 осіб.

Розуміючи, що поширеність і якість освіти в Україні - Гетьманщині - одна з головних перепон на шляху до її остаточного покріпачення, Російська імперія поступово вживає заходів до скорочення кількості шкіл в Україні, добиваючись цього різними засобами. Внаслідок цього вже наприкінці існування Гетьманщини на одну школу в середньому припадало по 6750 учнів.[28]

1. ↑ З 1764 по 1782 як місто уряду Малоросійської колегії

2. ↑ Розділ V. Козацька ера. § 1. Козацька революція 1648-1657 рр. // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

3. ↑ Влада та соціум Гетьманату. Дослідження з політичної та соціальної історії ранньомодерної України. Монографія. - Ін-т історії України НАНУ, 2009

4. ↑ Мицик Ю., Бажан О., Власов В. Історія України, Навчальний посібник. Архівовано 11 October 2012 у Wayback Machine. - К. : ВД "Києво-Могилянська академія", 2008.

5. ↑ Смолій В. "Українська козацька держава" Архівовано 17 April 2018 у Wayback Machine. // Український історичний журнал. - 1991. - № 4.

6. ↑ Салтовський О. "Концепції УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВНОСТІ в історії вітчизняної політичної думки (від витоків до початку XX сторіччя)" Архівовано 13 January 2014 у Wayback Machine. // КИЇВ. - 2002.

7. ↑ Велике повстання // Субтельний, Орест. Україна: Історія. - Київ: Либідь, 1993.

8. ↑ W.T. Bartoszewski Jewish-polish relations: an historical survey. Архів оригіналу за 16 лютий 2012.

9. ↑ Микола Івасюк, 1912

10. ↑ Михайло Хмелько, 1951

11. ↑ Микола Самокиш, 1931

12. ↑ Розділ V. Козацька ера. § 2. Руїна (1658-1686) // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

13. ↑ § 3. Мазепа і мазепинці // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

14. Кресін Олексій. ↑ Український сарматизм Архівовано 16 April 2017 у Wayback Machine. // Мала енциклопедія етнодержавознавства. - Київ: Генеза, 1996. - С. 136.

15. Кресін Олексій. ↑ Коріння теорії українського хозаризму[недоступне посилання з травень 2019] // Науковий Вісник НАВСУ.

16. ↑ Розділ V. Козацька ера. § 3. Мазепа і мазепинці. Минуле й сучасне України очима людей Церкви // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

Российский Государственный Архив Древних Актов, Москва. Крестоприводная книга украинских полков 1676 г.- фонд 229, опись 2, дело 42 и 1682 г - фонд 229, опись 2, дело 54.

В. Горобець. Українська козацька держава // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. - К.:Парламентське видавництво, 2011. - с.730 ISBN 978-966-611-818-2

Гетьмани України: Довідкове вид. / Ред. Т. М. Телітенко. - К.: Україна, 1995. - 113 с.

Гетьмани України: Історичні портрети: Збірник / Упоряд. журн. "Україна". - К.: Журн. "Україна", газ. "Веч. Київ", 1991. - 213, [2] с.: портр.

Держава і право Гетьманщини: Навч. посіб. / І. Й. Бойко; Львів. нац. ун-т ім. І.Франка. - Л. : Світ, 2000. - 118 c. - Бібліогр.: 98 назв.

Крип'якевич І. Історія українського війська. Частина ІІ: Запорозьке Військо. - Львів: Видання Івана Тиктора, 1936.

Субтельний О. Україна: Історія. - Київ: Либідь, 1993.

Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ: Ґенеза, 1997.

Гуржій О., Чухліб Т. Гетьманська Україна - К.,1999

Ігор Сердюк. Полкових городов обивателі: історико-демографічна характеристика міського населення Гетьманщини другої половини XVIII ст. - Полтава: ТОВ "АСМІ", 2011.

Неурядова старшина Гетьманщини / В. В. Кривошея ; І. І. Кривошея, О. В. Кривошея. - К. : Стилос, 2009. - 432 c.

Гуржій О. І. Гетьманщина // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - С. 102-103. - 518 с. : іл. - ISBN 966-00-0405-2.

Гетьманщина (Українська держава, Гетьманат) // Історія державності та правові пам'ятки України: довідник / Т. А. Михайлів, Т. В. Михайлів. - Х. : Основа, 2013. - 93 с. - (Бібліотека журналу "Історія та правознавство" ; вип. 12 (120). - С. 15-16.

Гетьманщина (Військо Запорозьке) // Історія державності та правові пам'ятки України: довідник / Т. А. Михайлів, Т. В. Михайлів. - Х. : Основа, 2013. - 93 с. - (Бібліотека журналу "Історія та правознавство" ; вип. 12 (120). - С. 16-18.

Бойко І. Й. Держава і право Гетьманщини: Навчальний посібник. - Львів: Світ, 2000. - 120 с.

Гетьманщина // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол. Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.] - : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998. - Т. 1 : А - Г. - 672 с. - ISBN 966-7492-00-X.

Мірка, мірочка // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Буенос-Айрес, 1961. - Т. 4, кн. VIII : Літери Ме - На. - С. 998. - 1000 екз.

# data[].attributes.attachment_link.description
українська козацька держава. Гетьма́нщина або Ві́йсько Запоро́зьке - українська козацька держава[8] [9] [10] [11] [12] на території Наддніпрянщини, Сіверщини, Полісся та Східного Поділля. Веде свій початок від найбільшого козацького повстання в Речі Посполитій - Хмельниччини. Головою виступав виборний гетьман. З 1654 перебувала під протекторатом московського царя.

# data[].attributes.headline
У результаті цієї ка

# data[].attributes.body
У результаті цієї кампанії підписали компромісний Зборівський договір. За його умовами:

Військо Запорізькє одержало самоврядність на території Київського, Чернігівського і Брацлавського воєводств;

40 тис. реєстру, інші козаки мали повернутися до панів;

державні посади на козацьких землях мали займати лише православні;

унію мали скасувати на найближчому сеймі;

польські війська, євреї та єзуїти мали покинути Україну;

повстанцям оголошували амністію;

було утворено Гетьманщину.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Збо́рівський до́говір ( 18 серпня 1649) - угода, укладена після Зборівської битви між королем Речі Посполитої Яном ІІ Казимиром з одного боку і Військом Запорозьким на чолі з гетьманом Богданом Хмельницьким з іншого поблизу м. Зборова.

Зборівський договір підсумував першу фазу в історії Хмельниччини, легалізував самоврядність українських козаків у межах Речі Посполитої. Ця самоврядність втілилася в козацькому державному утворенні - Війську Запорозькому, також відомому як Гетьманщина.

Першою була українсько-кримсько-османська коаліція, утворена в 1647- 1648 роках. Вона паралізувала небезпеку з боку польсько-московського союзу Адама Киселя 1647 року й допомогла Україні здобути великі мілітарні успіхи, завершені Зборівською угодою 1649 року. Але, внаслідок трикратної зради кримського хана ( Зборів - 1649, Берестечко - 1651, Жванець - 1653), та пасивності Османської імперії, Богдану Хмельницькому не вдалося повністю використати успіхи й здобути остаточну перемогу над Річчю Посполитою.

Повна назва Зборівського договору: " Декларація Його королівської милості Запорозькому Війську на дані пункти супліки". Він складається з 12 статей. Форма договору - жалувана грамота короля своїм підданим.

За умовами цього договору:

Король визнавав самоврядність Війська Запорозького, Гетьманщини, в межах Київського, Чернігівського і Брацлавського воєводств.

На землях Війська Запорозького влада належала гетьману, резиденція якого розміщувалась у Чигирині. Уряди всіх рівнів на території Гетьманщини мали право займати лише православні шляхтичі.

У контрольованій козаками Україні не мали права перебувати війська Речі Посполитої та євреї. Тільки козаки та православна шляхта мали права займати державні посади. Єзуїти не мали права утримувати освітні заклади.

Чисельність козаків Війська Запорозького обмежувалась реєстром у 40 000 осіб. Усі ті, хто не потрапив до козацького реєстру, мали повернутися до панів.

Проголошувалась амністія всім учасникам Хмельниччини, православним і католицьким шляхтичам, які примкнули до козаків і воювали проти урядових сил.

Православна Київська митрополія відновлювалася у своїх правах, а київський митрополит та двоє єпископів мали увійти до складу сенату Речі Посполитої. Питання про унію передавалось на розгляд сейму.

Під управління гетьм. адміністрації переходили Київ., Брацл. і Черніг. воєводства

Укладений мирний договір не задовольняв ні козаків Богдана Хмельницького, ні уряд Речі Посполитої. Обидві сторони почали підготовку до нового етапу війни.

# data[].attributes.attachment_link.title
Зборівський договір

# data[].attributes.attachment_link.description
Збо́рівський до́говір ( 18 серпня 1649) - угода, укладена після Зборівської битви між королем Речі Посполитої Яном ІІ Казимиром з одного боку і Військом Запорозьким на чолі з гетьманом Богданом Хмельницьким з іншого поблизу м. Зборова. Зборівський договір підсумував першу фазу в історії Хмельниччини, легалізував самоврядність українських козаків у межах Речі Посполитої.

# data[].attributes.body
Літом 1649 року на допомогу 100-тисячному війську козаків Хмельницького, рушив сам кримський хан Іслам-Ґірей з 40-тисячною татарською кіннотою. Вони взяли в облогу значну частину шляхетських військ у Збаражі. На допомогу поспішив сам король Ян ІІ Казимир і протиборчі сили зустрілися під Зборовим. Виявити переможця у битві не вдалося через бажання хана якнайшвидше завершити конфлікт. Йому було невигідно надмірне посилення козаків і остаточна поразка будь-якої з сторін.

# data[].attributes.headline
Схема битви під Жовтими водами

# data[].attributes.subject
Схема битви під Жовтими водами

# data[].attributes.body
1648 р. — переможні Жовтоводська, Корсунська та Пилявецька битви. У цих сутичках військо Хмельницького і татар зіштовхнулося з місцевими шляхтичами. Повстання підтримав простолюд, який чинив бунти. Селяни і міщани нападали на маєтки знаті та магнатів і вирізали шляхту, священиків та євреїв. Протягом цього наступу козакам вдалося захопити ледь не до Варшави. Наближалась зима, а у Варшаві зібрався сейм, на якому обирали короля. Хмельницький вирішив повернутися назад.

# data[].attributes.headline
Богдан Хмель

# data[].attributes.body
Богдан Хмельницький — український військовий і політичний діяч, гетьман, очільник Гетьманщини (1648–1657), керівник і ініціатор повстання, що переросло у Національно-визвольну війну.

# data[].attributes.headline
Причини Національно-визвольної війни: 

# data[].attributes.subject
Причини Національно-визвольної війни: 

# data[].attributes.body
селянство незадоволене покріпаченням;

дрібна шляхта незадоволена своїм становищем;

свавілля аристократів у містах;

козацтво незадоволене своїм становищем і розуміє свої можливості;

релігійне питання: утиски православних;

поява уявлення про окремішність народу, що проживав на українських землях.