# data[].attributes.attachment_link.title
календарне 6 клас

# data[].attributes.headline
Станіслав Чернілевський.

# data[].attributes.subject
Станіслав Чернілевський.

# data[].attributes.body
"Теплота родинного інтиму...", "Забула внучка в баби черевички...". Настрої і почуття, висвітлені в поезіях (любов, доброта, висока духовність). Образ рідної людини та важливість родинних цінностей.

План-завдання
1. | Відеоурок. Станіслав Чернілевський https://www.youtube.com/watch?v=N5w8Kr1uDZk
2.Завдання до відео. Опрацювати біографію письменника.
3. Завдання до відеопоезії. Прослухайте відеопоезію «Теплота родинного інтиму...», дайте відповіді на запитання https://www.youtube.com/watch?v=AtYsq2zszLA
4. Виразне читання поезії «Забула внучка в баби черевички...» (дослідницька робота).

ДЗ Творчість Ірини Жиленко.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Криницька

# data[].attributes.attachment_link.title
Станіслав Чернілевський

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Інна Заставська

# data[].attributes.attachment_link.title
"Теплота родинного інтиму" С. Чернілевський

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Николай Снурников

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеопоезія до вірша - Забула внучка в баби черевички

# data[].attributes.headline
Ірина Жиленко.

# data[].attributes.subject
Ірина Жиленко.

# data[].attributes.body
«Жар-птиця», «Підкова», «Гном у буфеті». Поетичні роздуми про дружбу, доброту, красу, про те, що може врятувати сучасний світ.

План-завдання
| Розповідь про письменницю https://www.youtube.com/watch?v=BHtwNgmO7Hk
Робота з підручником. Виразне читання поезій та бесіда за змістом. https://www.youtube.com/watch?v=3yEE4hOFYCo
|  Виразне читання. Відеопоезії «Підкова», «Гном у буфеті».  Легенди про підкову (ДЗ).  Повідомлення про гномів (ДЗ).  Обереги людини (інтерактивна вправа).
ДЗ Підготувати повідомлення про Ігоря Калинця, читати поезії «Стежечка», «Блискавка», «Веселка», «Криничка», «Дим» зі збірки «Дивосвіт», одну вивчити напам’ять.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірина Жиленко...Жар-птиця...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Інна Заставська

# data[].attributes.attachment_link.title
Скрайбінг до вірша Ірини Жиленко "Підкова"

# data[].attributes.attachment_link.title
В помощь путешественнику

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Жиленко "Гном у буфеті" (відеопоезія)

# data[].attributes.headline
До уваги учнів 6 класу Я.Стельмах. Повість «Митькозавр з Юрківки, або Химера лісового озера»

# data[].attributes.subject
До уваги учнів 6 класу Я.Стельмах. Повість «Митькозавр з Юрківки, або Химера лісового озера»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Не велика, проте не дуже й мала повість, написана Сергієм Стеценком, свідком та безпосереднім учасником усіх подій.

Розділ І

Зоологія і комахи. "Відпустіть нас до бабусі!"

Коли ми склали іспити і п'ятий рік навчання нарешті скінчився, на збори, присвячені цій знаменній події, прийшла і вчителька ботаніки та зоології Ірина Семенівна.

Після того як усі вчителі виказали свої радісні сподівання з приводу нашого успішного навчання і ще кращої поведінки в майбутньому і підбили не для всіх радісні підсумки за цей рік, слово взяла ботанічка:

- Любі дітки! - вона завжди казала "дітки" чи "діточки". - Ви вже учні шостого класу, з чим я вас вітаю і повністю приєднуюсь до тих добрих побажань, які ви щойно почули від присутніх тут педагогів. Хочу вам ще раз нагадати - вчитися в шостому класі де в чому легше, а де в чому й трудніше, ніж у п'ятому. Ми з вами, зокрема, будемо вивчати ботаніку, а згодом і зоологію, перейдемо до глибшого розуміння світу, що оточує вас.

Тут вона помовчала і мрійливо подивилася кудись у стелю. Той, хто не знав нашої ботанічки, міг би подумати, що цілісінькими днями ми тільки й сушили голову над тим, як би під її керівництвом ще глибше зрозуміти навколишній світ. Насправді ж ми мало любили ботаніку, та й не можу сказати, щоб і зоологія вигравала в нашій хлоп'ячій уяві привабливими веселковими барвами.

- Так от, любі діточки, - правила далі ботанічка, - для того, щоб збудити вашу цікавість, щоб продовжити добру традицію наших старших класів, вам треба за літо зібрати колекцію комах.

- Ого, - перебив її Шумило. - Та якщо всі школи візьмуться до цього діла, наступного літа вже не буде чого ловити.

- Невже ти залишишся таким самим і в шостому класі? - запитала вчителька, ніби вона сподівалася на щось інше. - А побоювання твої безпідставні. До речі, ви знаєте, що багатьох шкідників сільського господарства і зелених насаджень треба винищувати? Восени всі принесете свої роботи до школи. Я їх заберу до зоологічного кабінету. Кращі підуть на шкільну виставку.

Тепер і я згадав стоси невеликих коробок зі скляним верхом, що припадали порохом у кабінеті зоології.

- А можна вдвох збирати одну колекцію? - схопився з місця Митько.

- Можна, тільки щоб і видно було, що її робили двоє. Така колекція має бути більшою і кращою. Ти хочеш разом із Стеценком? - зиркнула на мене.

- Еге ж.

- То робіть, - зітхнула вчителька. - Тільки не так, як у минулому році.

Цим вона натякала на гербарій рідного краю, який треба було зібрати минулого літа. Тоді ми й не думали збирати його, а потім Мишко знайшов якийсь гербарій, ми його підписали і здали, навіть не поцікавившися, що воно таке. А потім до школи прибіг старший Митьків брат, з голосним скандалом забрав той альбом і нам'яв Митькові вуха. Виявилося, що то гербарій зовсім не рідного краю, точніше, рідного, але нетутешнього, бо містив зразки Далекого Сходу, і належав навіть не Митьковому братові, а котромусь із його приятелів.

А по-третє, з'ясувалося: приятель теж узяв його на два дні в себе на роботі.

- Чому тобі та колекція муляє? - запитав я Митька, коли йшли додому. - І звідки така зацікавленість?

- А ти не здогадуєшся?

- Ні.

- Ніскілечки?

- Та кажу ж, що не здогадуюсь.

- А тому, що тепер точно відпустять до моєї бабусі!

Треба зазначити, що ми з Митьком давно мріяли поїхати до Юрківки, села, де жила Митькова бабуся.

Не саме село вабило нас, бо чи ж мало чудових сіл на Україні? Не зелень лісів, бо майже щонеділі їздили ми з батьками під Бровари, Іванків чи Ірпінь; не гриби і не світанки над річкою, скажу навіть більше - не студене молоко в гладущику, щойно вийнятому з льоху. Ні! Кликало нас до себе привільне і незалежне життя. Кликало і вимахувало привітно рукою: "Ну ж бо, сміливіше. Я чекаю на вас!"

- Уявляєш собі, - казав Митько. - Ліс. Кругом ні душі. А в лісі озеро. А на березі курінь. А в курені - ми. А поруч багаття. І казанок із юшкою. І роби собі, що хочеш. Хоч на голові стій. А кругом ні душі.

- Угу, - і собі облизувався.

- З одного боку пляж, а з другого берег урвистий травою поріс, кущами. І дерева... А до села кілометрів зо три, якщо не більше. А на багатті казанок із юшкою.

- Та ти вже казав про казанок.

- Ну то й що! Про приємне і казати приємно.

- А як бабуся не дозволить?

- Чия? Моя? Хе-ге, та ти її просто не знаєш! Бабуся - во! Ночувати, правда, може, й не відпустить, а так - скільки завгодно.

- От якби ще й ночувати, - зітхав я.

- Та стривай. Хай спершу хоч до села відпустять, а там видно буде.

Отож ми й докучати моїм батькам (Митькові були не проти), канючили мало не щодня:

- Відпустіть, ну відпустіть нас до бабусі!

Але батьки дуже сумнівалися, чи піде це на користь у першу чергу самій бабусі, а потім уже нам.

- Уявляю собі, що вони там вироблятимуть, - хитала головою мама.

- Двоє лобуряк на голову старенькій жінці, - і собі докидав тато. І тільки моя бабуся підтримувала нас.

- Не такій уже й старенькій, - казала вона. - Ми з нею однолітки.

І тепер, коли я згадав про Митькову бабусю, то миттю повернув до друга своє, як то пишуть, "радісно-збуджене" обличчя.

- Ти гадаєш?

- Та я певен цього.

- Але чому?

- А де ж ми, на твою думку, будемо збирати отих любих хрущиків і метеликів? Щось давненько я вже не бачив у нашому місті довгоносиків. А ти? Може, ти знаєш, на якій вулиці вони оселились? Тоді нам не треба нікуди їхати.

Надія у вигляді колекції пронизаних шпильками жучків заграла перед моїми очима.

- Митьку, ти геній!

- Ну, не зовсім, - скромно потупив очі мій приятель, - але дещо отут, - він постукав пальцем себе по лобі, - маю!

- Не така вона вже й старенька, - стояла на своєму моя бабуся: їй теж було нелегко підтримувати нас.

Ми вп'ятьох сиділи на кухні - бабуся, мама, тато, Митько і я, вкотре обговорюючи, чи можна нам з Митьком їхати. Дідусь сидів у вітальні перед телевізором із газетою в руках. Він ніколи не втручавсь у сімейні проблеми, і за це я був йому тільки вдячний.

Адже коли б він вирішив пристати до когось, то ще невідомо було, чи до нас із бабусею, чи до тата з мамою.

- Хоч і не старенька, - мовив тато, - а коли б вам, мамо, вони обоє сіли на шию на три тижні, то хто знає, якої б ви заспівали.

- О, я була б тільки щасливою, - не здавалася бабуся. - Село, річка, ліс, два юних джентльмени. Певно, я знову відчула б себе молодою.

- Боюсь, що ненадовго, - обізвалась мама. - Господи, як ви мені вже набридли з цим селом!

- Невже ви хочете, Оксано Павлівно, - втрутився нарешті в розмову й Митько, - щоб ваш син, а заодно і його найкращий приятель ціле літо нудились у місті, де все кругом - і пилюга, і розжарені спекотні вулиці - навіває сумні думки і сприяє передчасному старінню наших організмів? - (Цю промову він підготував заздалегідь). - А хіба існує кращий відпочинок, ніж там, у селі, злитися з природою після важкої праці й успішного закінчення п'ятого класу?

- Не дуже-то ви й перепрацювались, - кволо посміхнулася мама

- Хоч би як там було, - вів своє Митько, - дітям потрібен відпочинок. До того ж як інакше ми виконаємо важливе завдання із зоології?

- Яке ще там завдання?

- Хіба Сергій вам нічого не казав? Адже вчителька звеліла нам - мені та йому - зібрати найкращу колекцію жучків і метеликів. "На вас, - каже, - хлопці, вся надія!"

- Так уже й сказала? - засумнівався тато.

- А того, хто не принесе першого вересня колекцію до школи, не переведуть у шостий клас.

- Так уже й не переведуть? - не повірила мама, але видно було, що Митькові слова таки надщербили її несхитність і стрілка маминої впевненості гойднулась у наш бік.

- А може, просто двійку поставлять, - не здавався Митько. - А кого порадує двійка у перший же день навчання? Це на весь навчальний рік може настрій зіпсувати.

- Еге ж, - знов усміхнулась мама, - вам зіпсуєш. Господи, як ви мені вже набридли! Ну, то як? - звернулась до тата.

Я відчув, що дмухнуло сприятливим вітром.

- Та хай уже їдуть, - одмахнувся він. - А то ж спокою не даватимуть ціле літо. Тільки щоб бабусю слухали.

- Ура! - закричали ми й вибігли з кухні, але в передпокої на мить затримались.

- Чула? Чула? - сміявся тато. - "Передчасному старінню наших організмів", га?

- А як тобі оце, - вторувала йому мама: - "На вас, хлопці, вся надія". Ну й молодці!

- І настрій у них на цілий рік зіпсується!

- Ех ти, - закинув я Митькові, - то це ж вони з нас глузують!

- Ага, - почухав він потилицю, - переборщили трохи. Ну та нічого. Головне - мета досягнута.

- Та й справді, мета досягнута, - ляснув я свого друга по плечу. - То коли їдемо?

- Їдемо?.. Післязавтра. Треба ж іще зібратись.

***

- Не виходьте на зупинках із вагона, - кричала услід поїздові мама.

- Зразу ж дайте телеграму, - не відставала од неї бабуся.

- І не здумайте їсти ковбасу. Влітку вона може зіпсуватись, - і собі гукала Митькова мама.

Ми чесно дотримувались усіх обмежень, які наклали на нас батьки: не висовувались із вікна - бо може продути; не стояли в тамбурі - можна випасти; не виходили на зупинках - можна відстати; не виймали гроші з кишень - можуть украсти; не їли ковбаси чи, не дай Боже, консервів - можна отруїтись. Якщо оголосити весь список заборон до кінця, то виникне запитання, що ж зрештою таки можна робити.

- Чай будемо? - запитав увечері провідник.

- О-о! Чай! - заволав наш супутник, голомозий дядько, який до цього сидів, втупившись у книжку. - Звичайно, будемо! Три, ні, - чотири склянки!

- Секундочку. А ви, хлоп'ята?

- Чай? Чай... - зашепотів Митько. - Здається, про чай нічого не казали.

- Будемо, - відповів я, заглянувши у свій записник, де матуся власноручно записала всі "не можна": чаю в тому списку не було. - Дві.

- Дві! - скрививсь дядько. - Та що для таких організмів по якійсь склянці на брата? Ви знаєте, що чай навіть космонавти замість води п'ють? А ви ж хочете бути космонавтами?

Ми космонавтами бути не хотіли і цим, очевидно, дуже засмутили дядечка, бо він одвернувсь од нас і потім, поки пив свої чотири склянки, поглядав кудись у вікно.

- Образили людину, - прошепотів я Митькові.

- Чому це?

- А може, він сам хотів бути космонавтом, може, це мрія його дитинства?

- Може, він і є космонавт? - раптом запитав Митько, уважніше приглядаючись до дядька.

# data[].attributes.attachment_link.title
Митькозавр із Юрківки, або Химера лісового озера - Ярослав Стельмах, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Митькозавр із Юрківки, або Химера лісового озера" (автор: Стельмах Ярослав Михайлович). Читати повністю електронну книгу Ярослав Стельмах - Митькозавр із Юрківки, або Химера лісового озера онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Гавриш

# data[].attributes.attachment_link.title
Вікторина за твором Я. Стельмаха

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Прочитай запитання. 2. Познач правильну відповідь. 3. Перевір відповідь. 4. Перейди до наступного запитання. Успіху!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Мендусь

# data[].attributes.attachment_link.title
Ярослав Стельмах

# data[].attributes.attachment_link.description
Відгадай кросворд

# data[].attributes.attachment_link.title
календарне 6 клас