# data[].attributes.body
O eutanázii s Markem Orko Váchou

# data[].attributes.attachment_link.description
Má člověk právo sám rozhodnout, kdy a jak ukončit svůj život? Za jakých podmínek už dál nechce být léčen? A jaká má být role lékaře v těchto situacích? Není asistování smrti přeci jen porušení té nejzákladnější přísahy lékaře - Hippokratovy? To jsou jen některé z otázek, na které bude odpovídat host Výzev přítomnosti, přednosta Ústavu etiky 3.

# data[].attributes.body
tohle jde od srdce

# data[].attributes.headline
this is a very sad but also an incredible portrait of young people doing more than most for this world

# data[].attributes.subject
this is a very sad but also an incredible portrait of young people doing more than most for this world

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In February, Jamie Margolin gave a talk at the Seattle middle school from which she graduated just a few years before. As a founder of Zero Hour, a youth-led group advocating for climate action, she does a lot of public speaking - in a few days, she would help warm up a crowd of 17,000 for Bernie Sanders - but her talks with younger children are special. She often feels, she says, as if she's speaking to her former self. She always starts with an apology: "I know this is unfair. I wish the future could be better than this." And then she ends by telling kids that they, too, have the power to take action. Before becoming an activist, she tells them, "I was sitting in your seats, not knowing what to do."

Her message, about the scary realities of climate change and the need to do something about them, is a big one for children to take in. One fifth grader, teary-eyed, asked her, "Do you think we're going to make it?" But Margolin thinks that young people, armed with information and outrage, have a unique role to play in combating the environmental crises that will define their lives. One middle-school student at the event raised a hand to ask why polluting the earth, because it's so dangerous and so unfair, isn't illegal, which struck her as a pretty reasonable question. Children, she told me, "think about it in a logical way that's more scientific than adults with Ph.D.s. Adults, they go into a whole explanation, but kids will just be like, This is wrong."

Now 18, Margolin has been helping run a large organization for years. The Zero Hour Slack group, where leadership and core organizers communicate, has more than 100 members. She has met with politicians and celebrities, helped plan international protests from her high school and joined a group of children suing her home state, Washington, for violating their constitutional rights by contributing to climate change. She has seen change be slow and disappointing and watched herself become more jaded, more aware of the impediments to the kinds of transformation she is seeking. To be a teenager in the climate movement is to balance innocence and pragmatism, to inhabit a strange but also deeply useful dual perspective. "I'm not like, What are taxes?" she said. "I'm not that young." But she's also able to hear the question from the middle schooler and imagine that the world could still be different, to think: You know what? You're absolutely right. It should, and even could, be illegal.

"I still have the outrage," she said. "It's not like I'm 40."

When I first met Margolin, on a rare day of winter sun in Seattle, it had been three weeks since a resident of the county just north of the city became among the first Americans to test positive for a new virus circulating in China. That threat still felt far off, theoretical, and we focused instead on the one that defined Margolin's adolescence. Wearing a purple winter coat that brought out the dyed magenta streaks in her hair, she ate Valentine's-themed cookies at the bakery near her high school and tried to explain what it's like to grow up in the shadow of worldwide environmental destabilization. The defining feeling of her generation, she said, is "not really believing in the future."

Margolin arrived from school with an empty lunch bag and a stuffed backpack. Occasionally, she paused to answer messages on her phone: Zero Hour was hiring fellows to do voter-turnout work in Philadelphia, and she needed to approve the language of the ads before they went out. The mundane interruptions made it feel awkward to ask about grief and anxiety and fear, but Margolin shrugged. It was pretending that everything was fine when it clearly wasn't that she found exhausting, she said.

When adults ask her, as they often do, when she first became worried about climate change, Margolin has a go-to answer: Climate change, she explains, is like Beyoncé. When you're a member of her generation, both are facts of life, things you just know, fundamental to the way the world functions. "There was definitely a time when I first heard of climate change," Margolin told me, just as she "wasn't birthed knowing about Beyoncé." But in neither case can she remember a moment of first awareness. For her and her peers, Beyoncé has simply always existed. And so has the fear of growing up and making a life in a world rendered unrecognizable by climate change.

Then came Hurricanes Harvey, Irma and Maria, which hit in 2017, the same summer Seattle was choking on wildfire smoke so thick it turned the sun red, blotting out even nearby buildings and sending people to the hospital. For Margolin, the world suddenly seemed more dangerous, the future less stable, the people in charge far less capable. She began to wonder what she could do about it. By the next year, when she was 16, she and other organizers she met online were leading their first international climate protest.

Last month, Margolin published a guidebook, "Youth to Power: Your Voice and How to Use It." In the foreword, the Swedish activist Greta Thunberg writes that it took getting involved with Margolin and the Zero Hour marches in 2018 to realize that she wasn't alone in being deeply worried about what was happening to the planet on which she still had her entire life to live. As she met more young people through her activism, Thunberg writes, she began to see that, the world over, many in her generation shared her anger and despair. They just didn't know what to do with those feelings.

Young people have been frustrated about the world's inaction on climate change long enough for there to be former "youth climate activists" with gray hair and children of their own. In the last couple of years, however, in part because of the sudden celebrity of Thunberg, the role has become something of an archetype, a phenomenon underscored by the arrival of the 19-year-old German climate-change denier Naomi Seibt, who was pitched by the conservative Heartland Institute as an anti-Greta - a comic-book counterpoint, like Captain Pollution or Superman's nemesis Bizarro. (Seibt reportedly left the institute in April.) The contours of the backlash, too, have become familiar: Critics argue that young people are manipulated by adults; that they put on a nice show but have accomplished very little; that their fears are hysterical and their demands extreme. Last winter, when Thunberg was selected as Time magazine's "person of the year," President Trump responded to her message of urgency with smug dismissal. "Greta must work on her Anger Management problem," he wrote on Twitter, "then go to a good old-fashioned movie with a friend! Chill Greta, Chill!"

Margolin's answer to this sort of criticism is that she would love, very much, to chill; there are any number of things she would rather be doing, if only adults would make that possible by running the world more responsibly. And isn't it a bit rich to criticize a bunch of teenagers for what they've accomplished, when they're going up against a well-funded fossil-fuel industry from their bedrooms and homerooms, all before being old enough to vote? And wouldn't you be angry, too, if the generations before you built and benefited from an unjust and unsustainable system and then left you to deal with the mess when it started to break down? Wouldn't you, like Thunberg, want to stand up before the people who were supposed to be looking out for you and the world you'd someday inherit and demand to know, with fire in your eyes, How dare you?

It's difficult to measure the success of any activist movement. For years, Black Lives Matter, with its call to stop police violence against Black people, had more detractors than supporters. Through organizing and education, approval of the movement grew slowly but steadily, before skyrocketing after the killing of George Floyd. Within two weeks, reforms that seemed next to impossible began to feel inevitable.

Last fall's explosion of youth climate marches, school walkouts and media coverage of youth activism followed a similar, if less spectacular, course. Climate change, which went unmentioned during the 2012 presidential debates and received less than six minutes of airtime when Trump and Hillary Clinton debated, became a major issue during the 2020 primary season. Candidates' climate proposals became far more ambitious than they were just a few years before - though still short of what science tells us is needed. "So what has changed between then and now?" the historian Thai Jones asked ABC News. "The answer is activism."

Yet many youth climate activists feel that their work is still misunderstood: A diverse movement with dispersed leadership and a complex critique of the racial and economic injustice of climate change gets boiled down to just a few faces and slogans. Margolin has watched Thunberg purposefully avoid giving speeches, trying to pass the microphone to other young activists from parts of the world hard hit by the climate crisis, only to see the media quote Thunberg's quick comments instead of her peers' carefully written statements. When The Associated Press cropped the Ugandan activist Vanessa Nakate out of a photo taken at the World Economic Forum in Davos, leaving only white activists in the frame, it was both infuriating and unsurprising. So is coverage that ignores the effort that goes into organizing and treats youth protests as a mere novelty. All this, too, Margolin finds exhausting. "The story shouldn't be, Oh, isn't it cute that these kids are standing up for something," she said. "It should be, What are they standing up for?"

One afternoon, I met Margolin at her bus stop after school. She had just taken an American-history exam but wasn't sure how she had done - she had been working on spreadsheets for an upcoming Zero Hour campaign way too late the night before, then woke up at 5:30, as she always did, to join a car pool to school. She had just stopped by the bakery again; the cute counter girl with the pink hair, on whom Margolin had the beginnings of a crush, was working, but Margolin felt too shy to say anything to her. She joked with a friend that she needed to find out when the counter girl was there, so she would know ahead of time whether it was worth making the effort to look cute. Today she was too tired. She had 345 unread emails, a Slack that was bursting with messages, a conference call with the Zero Hour leadership that afternoon and a growing backlog of homework. The bus pulled up, and she squeezed into a seat and leaned back. "Part of me feels like staging an angsty teenage getaway from my own life," she said.

My joining Margolin on the bus was her idea. When I first called her and suggested covering what's behind the scenes of youth activism, she offered suggestions of what a photographer could shoot and what I might want to observe to see the work hidden behind the headlines about colorful street marches. I said I'd like to sit in on her conference calls with other organizers, and she said, If you're coming over, why not take the bus home with me so you can see me take calls and answer emails there? It was clear that I was in the hands of a person who had studied the media. I messaged another writer, impressed and amused that my teenage subject was stage-managing my interview.

On this day, though, Margolin felt too wiped to work on the bus. We got off downtown and then waited to switch to another bus, ducking into a sandwich shop to keep warm. By the time we got to her house, a modest wooden two-story in an outlying neighborhood, it was almost time for the call. In the kitchen, Margolin grabbed a handful of cookies and an apple-juice box - "I'm addicted to these things. They slap." She paused to translate: "I mean, they're good." Then she logged into Zoom, which, in February, was still new to me. The screen showed a grid of teenagers: Zero Hour's leaders and managers, who are spread out across the United States. "Did everyone get a chance to read through that obnoxiously long email that I sent?" asked Jonah Gottlieb, then 17. His organization, the National Children's Campaign, was partnering with Zero Hour for an upcoming campaign. "This is going to be a grueling few weeks, and we have to be holding each other accountable."

The project at hand was a six-city bus tour from New York to the Rust Belt, part of a project called #Vote4OurFuture, an effort to get young people involved in civic action. An added bonus might be renewed press attention for the youth movement as it showed it could organize on multiple levels - not just mass protest but also legislation, voter mobilization, local action. "People are getting tired of, Oh, kids are in the streets," Margolin said. She wanted to offer a new narrative. Each city had point people assigned. There were logistics to plan, local partner organizations to connect with, news releases and graphics to prepare. A website, in the two organizations' trademark colors, was already live. "When did you jam that out?" Margolin asked Gottlieb. "Last Friday," he answered. "I was bored in history class."

I watched as the array of organizers seamlessly pivoted between teenagehood and big-stakes action. As they ran through which national and regional climate organizations they had and hadn't reached out to yet, the screens showed everybody sweatshirted, lounging around in bedrooms with posters on the walls. One director absent-mindedly braided her hair. When Margolin's mother, Janeth, returned home from work, she didn't want to interrupt the call, but Margolin pulled her in for an on-camera hug anyway.

"Do we have an official stance on offshore wind as an energy source?" someone asked, and a short discussion ensued. One teenage director briefly froze on their feed, and Margolin pointed out their awkward expression.

"That's the first time Jamie's not liked something that's 'Frozen' themed," Gottlieb said.

"Har har, har har," Margolin replied.

Natalie Sweet, Zero Hour's communications director, who was then 16, had to leave early to speak to someone at N.Y.U. "Tell them to accept me to their school!" Margolin pleaded, only half joking.

A lot of the young organizers with whom Margolin works have a story like hers: Some particular natural disaster or event made the future seem shakier and action more urgent. The October that Gottlieb was 15, he woke up at 3 in the morning because people fleeing from what was then the most destructive wildfire in California history were pounding on the door of his family's house. Over the next couple of years, a string of brutal fire seasons eclipsed that fire's distinction, and Gottlieb would become used to thinking of October as the season of smoke and school closures. Frustrated that his government wasn't dealing with the emissions that he saw as the root cause of the fires, he went to the office of his congressional representative to read what he had written while his house was still full of refugees and the air still filled with smoke. Soon he was doing advocacy days in Washington with Schools for Climate Action and then helping found the National Children's Campaign, a nonprofit that advocates for youth issues in Washington. Eventually Gottlieb estimated that he was spending 60 to 80 hours a week on his activism, typing out emails under his desk at school or taking calls during P.E. class.

"We all have our little place that we've carved out at school, and then we get home and work until 2 or 3 in the morning," he said. He alternated between the nurse's office and the school's front desk, while Margolin used the room where the drama department stored costumes. "That's just the youth-activist life."

In 2017, a report from the American Psychological Association included a new word, "ecoanxiety," which the A.P.A. defined as "a chronic fear of environmental doom." It was only the latest in an emerging lexicon of life in the age of planetary disruption. The most famous of these neologisms is probably "solastalgia," a word invented by the Australian philosopher Glenn Albrecht to describe the homesickness you feel for a place that you have not left but that has transformed beyond recognition around you. There's also "shadowtime," which "manifests as a feeling of living in two distinctly different temporal scales simultaneously, or acute consciousness of the possibility that the near future will be drastically different than the present." That one was created by the Bureau of Linguistical Reality, a California-based conceptual-art project that works with the public to coin words for our disorienting new experiences. They also came up with "blissonance" (what you might feel while enjoying a pleasantly warm day in winter but wondering what unpleasant things it bodes about the future) and "jestope" (an attitude of hope mixed with cleareyed honesty about difficult realities).

To be a teenager in this moment is, to put it teenagerly, a lot. You're supposed to be planning for your future at a time when it's scary to imagine what that future will be. Models that predict world-changing sea-level rise and droughts and wildfires and ocean acidification tend to use dates that feel very real to you: 2030, when you might be starting to have children; 2050, when you might be reaching middle age. Other generations, like those practicing duck-and-cover under their desks or facing a wartime draft, had plenty to worry about, too, of course. But it's a unique experience to know that every day the world is generating the emissions that will disrupt the basic workings of your only home, and that many of the things that adults treat as normal are actually making things ever more precarious. It makes you feel negative and resentful and angry, Margolin told me. It also makes you feel scared and uncertain in a time that, adults keep telling you, should be about dreams and goals.

A 2018 paper in the journal Nature Climate Change warned that the grief associated with "anticipated ecological losses" may be especially acute for children and youth. "It is likely to be particularly difficult to articulate a sense of grief felt over the loss of the future," the authors wrote. But Gottlieb told me that he hears his peers articulate precisely that grief all the time. "That fear's always in the back of our minds," he said. " I won't have a future. It's this constant anxiety, this thing at the back of your head."

In recent years, researchers have called for more study of how big planetary changes like climate change affect mental health. A recent survey by the Kaiser Family Foundation and The Washington Post found that when it comes to climate change, the emotions that most teenagers report feeling are anger, motivation and, above all, fear - but that they are actually less likely than adults to feel helpless. It also found that nearly a quarter of them had taken some kind of direct action related to the climate crisis: walking out from school, joining a protest, writing to the officials they were not yet old enough to elect.

Margolin is an only child, and she is close to her parents. Her father, Mark, is an engineer; her mother, Janeth, works at a food bank. Janeth grew up in Colombia, and she and Margolin speak Spanish to each other. Her parents didn't pay much attention to climate news until their daughter's ardor compelled them to. Now they're proud, if slightly bewildered by it all. Mark does what he can to help out with Margolin's intense scheduling and to keep her from overcommitting herself, and Janeth likes to deliver bowls of fruit when her daughter is stuck on a conference call. They both wish she would sleep more.

Since she was little, Margolin has suffered from depression, anxiety and obsessive compulsive disorder: "I'm literally like, What up, fam, I have depression." But she throws herself headfirst into whatever she cares about. When she was in middle school, an obsession with the Olympics - "There's something for me almost religious" about them, she said, "the best of the best, the nations coming together" - led to a die-hard dedication to competitive rhythmic gymnastics. She wasn't the best on the team, but she was known as the hardest worker. She worked out so much that she got a six-pack as a 12-year-old and then juvenile arthritis, a concussion and a stress fracture in her pelvis. But as an all-or-nothing person, she quit only later, when she realized she had fallen out of love with the sport.

It wasn't long after that her worries about climate change began to occupy more and more of her thoughts. Margolin joined a local environmental advocacy group, started going to lobby days at the State Legislature and writing columns for the magazine Teen Ink. But no one seemed to be taking her seriously, and it all felt inadequate to the size of the crisis she was reading about. She posted on Instagram, calling for a youth march on Washington, and then started connecting with other young activists around the country to make it a reality. Zero Hour, so named to convey the urgency its founders felt, was off and running.

When I asked Margolin's parents how they felt about the incredible amounts of time she now pours into her activism, Mark brought up the intensity she once felt for gymnastics: "She's traded that for this," he said, shrugging a little. (In Margolin's bedroom, where she hasn't gotten around to replacing the horse-themed bedspread she got when she was 4, her name tags from climate conferences and events hang off a row of old gymnastics trophies.) When I asked Margolin the same question, she answered that focusing on the work of organizing helps her deal with emotions that would otherwise be overwhelming. In another world, she would rather be concentrating on her other interests, like writing or film or L.G.B.T.Q. rights, or just on being a teenager, the kind who plans dates instead of marches. But, she said, "If you're like, 'People are messaging me about this document that needs to be fixed,' you're not stressing about life on Earth."

The bus tour eventually went online, of course. Like a lot of groups, Zero Hour struggled, as the novel coronavirus spread in the disorienting days of March, with knowing when to pull the plug. Margolin's high school announced that it was planning to stay open, but two days later, it sent everyone home, for what turned out to be the rest of Margolin's senior year. I called Margolin the day Washington's official stay-at-home order went into effect and heard loud rustlings on the other end of the line. "I'm stress-eating Popsicles," she said.

For Margolin, years immersed in the politics of climate change meant that there was a lot about the pandemic that felt familiar. Scientists' warnings went unheeded; government was slow to take the threat seriously; people protested that measures meant to protect them were infringing on their personal rights. A global danger initially dubbed a great equalizer turned out to be far more dangerous for people who already had less wealth and power. Then the stock market tanked, and the president and other public figures started calling for the economy to reopen long before epidemiologists believed it was safe: another sacrifice of life for money. Familiar, too, were the dread and uncertainty, the frustration of seeing disaster looming and not being able to stop it. It was, in other words, as if more of the world were learning what it felt like to be her.

By the end of the month, Margolin was as swamped as ever. Classes had moved online, and she had papers due, on top of nonstop conference calls and emails as Zero Hour figured out how to pivot its work online. "I'm still hustling," she said on the phone, "just inside and in baggier clothes." The group helped plan an online strike, a big livestream for Earth Day and a series of weekly webinars called Get to the Roots, a broad analysis of the climate crisis or, as Margolin put it, "the grand culmination of all our societal systems of oppression." Margolin worried about her mother, who is immunocompromised but was still going to the food bank - it was busier than ever - while she and her father stayed holed up at home. She also lamented the loss of prom and the senior retreat and all the other events she'd been planning to finally take some time off to enjoy. "There's no guaranteed tomorrow, and I haven't lived," she said.

In April, I texted Margolin to see how things were going and got a despondent answer. "Bernie dropped out, my grandpa has the virus," she wrote. Her grandfather had gotten sick while living in an assisted-living facility nearby, and she wasn't allowed to visit him. After three weeks, he died, and the family held a funeral that felt sad and strange: just them, a rabbi and no guests, gathered around a grave. The world had shrunk to the walls of her house, and sometimes Margolin felt the need to withdraw from it altogether. She watched all five seasons of the series "She-Ra and the Princesses of Power" in one three-day period: "I was like, I hate the real world. I want to live on Etheria."

By the time we met in person again, Margolin's anger was palpable. The pandemic was exposing "the same pattern of [expletive]" as the climate crisis, she said: "Politicians would rather turn a blind eye and pretend it doesn't exist," at least until things got so bad they couldn't deny them any longer. She had recently gotten into film school, but so many things she once looked forward to had simply vanished that she couldn't bear to talk about it. What if her big chance at adulthood turned out to be more Zoom classes from her childhood bedroom? "I'm scared I'll let myself get excited about something," she said.

We were at a park in her neighborhood, on a peninsula that juts westward from Seattle, sitting far apart. It had taken me a long time to get there: The high bridge that connects the area to the rest of the city recently developed visible cracks in its concrete, and suddenly thousands of cars had to squeeze through a congested detour. The best estimate was that her section of the city would be cut off in this way for years. Margolin joked that given the way 2020 was going, an alien invasion might be next, but the truth was that she no longer found big cracks in the basic infrastructure of life to be surprising.

Lately, though, she had been thinking about the value of uncertainty: that big, sudden shifts could mean progress as well as disaster. Margolin had recently been to a Black Lives Matter march in her neighborhood, had seen public opinion race toward recognition of emergency at warp speed. Even when she felt her most tired and cynical, she could still imagine the world transforming - becoming new, becoming better.

The goal wasn't to go back to normal, after all: "The status quo was people being murdered by the police. The status quo was the climate crisis." It was still frightening to think about the future, but part of that fear had to do with understanding the perils of hope.

"I'm trying not to feel," she said. Instead, her plan was to focus on just doing the work that she could do, because she no longer knew what to predict.

Brooke Jarvis is a contributing writer for the magazine. She last wrote a Screenland column about a livestreamed performance by the Seattle Symphony orchestra.

# data[].attributes.attachment_link.description
In February, Jamie Margolin gave a talk at the Seattle middle school from which she graduated just a few years before. As a founder of Zero Hour, a youth-led group advocating for climate action, she does a lot of public speaking - in a few days, she would help warm up a crowd of 17,000 for Bernie Sanders - but her talks with younger children are special.

# data[].attributes.body
Antigona od Jeana Anouilhe - to snad ani není potřeba vysvětlovat, protože to je moje největší hrdinka

Jane Eyre od Charlotte Bronteové- tu jsem od dvanácti četla pořád dokola a dokola.

Tracyho tygr - v určitém období jsem se k této knize vracela, protože mi pokaždé nabídla něco nového.

Karolína, životopis šestnáctileté od Ivy Procházkové - loni jsem se setkala s paní Procházkovou na křestu jedné její knihy "pro dospěláky" a přinesla jsem si tam uplně první knihu, kterou jsem od ní četla v dospívání a zůstala ve mně natolik, že se k ní stále vracím. Je to tato - kniha o baletu, herectví, Karolíně a Lvovi. Je zvláštní, že kniha se někdy pro vás může skoro až zhmotnit jako něco hodně blízkého.

Malé ženy - <3

Moc Bezmocných od Havla - nad tímto textem už si lámu hlavu nějaký ten pátek a luštím ho. Vlastně nad každým textem od Havla. Je to daleká cesta.

Vlčí ostrov - tuto knihu jsem četla asi před rokem a půl a hodně mnou vnitřně rezonovala, přesto, že asi nejsem ten člověk, který by ve skutečnosti měl tyto zážitky. Samota není vždy zlá. Někdy je náročná, ale hodně dává.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sexuálne obťažovanie sa deje a je bežnejšie, než by sme chceli priznať. Stretávajú sa s ním ženy v každom veku, bez ohľadu na profesiu a spoločenské postavenie. Skúsenosť majú nielen s nevyžiadanými dotykmi, ale napríklad aj s vulgárnym pokrikovaním, perverznými poznámkami či dokonca fyzickými útokmi. Denník SME oslovil viaceré verejne známe, ale aj neznáme ženy, aby sa podelili o svoje skúsenosti. Tu je ich 22 príbehov o sexuálnom obťažovaní.
Valentína Kasperová, podnikateľka

Mám dva "obľúbené" zážitky. Prvý bol, keď som mala osemnásť, boli sme na párty v bare Rio na "Hviezdku" v dolnej časti podniku. Bolo úplne plno, takže cez dav sa bolo treba "preštrikovávať".

Naša partia odchádzala, nevedeli sme nájsť kamarátku, tak som ju išla hľadať a ako som prechádzala cez dav, asi tridsaťročný muž ma silne stisol za zadok. Otočila som sa, škaredo na neho pozrela a išla ďalej. Kamarátka nikde. Ako som sa vracala späť, lebo iná cesta nebola, tak sa situácia zopakovala.

Otočila som sa a povedala som mu, že si neželám, aby sa ma dotýkal. Ako som od neho odchádzala, tak sa to zopakovalo znovu. Silno, bolestivo a so smiechom.

To už som to nevydržala, nahnevala som sa, otočila a znovu mu povedala, že keď neprestane, zavolám SBS. Začala byť verbálne agresívny, vraj nech sa upokojím. Blížil sa ku mne. Bála som sa, odstrčila som ho rukami, otočila som sa a išla preč. Ako som sa otočila, pán mi vrazil päsťou do hrude zozadu. Na chvíľu som stratila dych, ale išla som ďalej. Nikto z okolia nič neurobil.

Druhý príbeh sa odohral v podobnom prostredí, konkrétne v Nu Spirit bare. S partiou sme tancovali, podnik bol plný. Jeden môj kamarát sa veľmi opil a začal byť akože rozkokošený, pokúšal sa flirtovať s kadekým na bare. Veľmi sme si to nevšímali, nebol to ojedinelý jav.

V istej chvíli, ako som tancovala, ku mne prišiel, zvalil ma na taburetky a začal simulovať sex. Držal ma silno za ruky, nevedela som sa spod neho pohnúť a on sa dobre zabával na tom, ako do mňa akože vráža.

Trvalo to asi dve minúty, potom som už začala kričať, lebo ma chytala panika. Cez hudbu ma však veľmi nebolo počuť a skončilo sa to až po tom, keď ho moja kamarátka schmatla zozadu a on stratil pozornosť. Tváril sa, že aká super zábava, že nič sa nestalo. Už nikdy som sa s ním potom nepriatelila.

Ema Knapcová

Môj tréner futbalu mi raz odfotil zadok a poslal tú fotku do ich skupiny, kde bolo asi dvadsať chalanov z mojej dediny a okolia. Samozrejme si neodpustil nechutné poznámky. Mala som vtedy 13 rokov.

Diana Fabiánová, režisérka

Počas vysokej školy som si privyrábala ako čašníčka v pube. Obťažovanie tam bolo bežným sprievodným javom.

Príklad: Ako beriem objednávky od skupiny mužov, vtedy asi o dvadsať rokov starších odo mňa, jeden z nich povie: ''Slečna vaše dlhé nohy chcem mať omotané okolo krku.'' Celá skupina aj s okolitými stolmi sa začala smiať.

Ako vysokoškoláčka som sa tiež chcela vrátiť k hre na klavíri. Zaslúžilý umelec, obľúbený herec a pedagóg, ktorý klavír vyučoval, sa ponúkol, že mi dá hodiny. Bolo to v jeho štúdiu. Hneď, ako som začala hrať, zmizol. Vrátil sa nahý, len v pásikavých trenkách a s dvoma štamperlíkmi borovičky v rukách.

Rozbehla som sa k dverám. Boli zamknuté. Keď som ho vyzvala, aby otvoril, ukázal na svoje prirodzenie v trenkách a povedal: ''Kľúčik je tu, poď si poň.''

Začala som kričať. Zasmial sa, že štúdio je odhlučnené. Došlo k fyzickému zápasu. Pamätám si, ako ma napínalo na vracanie z puchu stareckého potu zmiešaného s alkoholom.

Zaslúžilý umelec mi dookola opakoval, nech 'nebláznim', že mi pomôže dostať sa na herectvo. Nepamätám si, či sa unavil fyzicky, alebo mu konečne došlo, že mantra ''spravím z teba herečku'' nezaberá, no nakoniec ma poprosil, aby si ma mohol aspoň odfotiť - nahú. Do albumu, k ďalším úlovkom.

Odmietla som a on ma po chvíli pustil. Keďže došlo k fyzickému zápasu, asi sa to klasifikuje ako pokus o znásilnenie, ale som si takmer istá, že on to vnímal ako návrh férového, obojstranne výhodného obchodu: sex za pomoc s kariérou.

Mám plno kolegov a známych, ktorí s týmto pánom spolupracovali. Poznali ho ako veselého, vtipného a obľúbeného človeka. Asi ním aj bol.

No keď sa naskytla príležitosť, spravil to, čo pravdepodobne mnohým vtedy prišlo v norme. Využiť svoje postavenie známeho umelca a pedagóga a zvýšiť tak svoje šance na sex s mladým dievčaťom.

Kristína Tormová, herečka

Na ulici ma nikdy nikto neotravoval. Asi som tá "škaredá sestrička". Alebo som si to nikdy nevšimla. V práci som bola svedkom mnohých #metoo príbehov.

Ja som to zažila len raz, ale za to "plnohodnotne", keď ma opitý kolega chytal priamo medzi nohami na párty po premiére a keď som mu vynadala, vykrikoval asi hodinu, aká som pobehlica. Používal, samozrejme, synonymum tohto slova.

Vtedy som to neriešila. Len som ho poslala kade ľahšie, pretože ja s tým problém nemám. Dnes by som to však riešila, kvôli iným ženám, ktoré nie sú odvážne. Určite.

Slovné obťažovanie som zažila mnohokrát a moja prostorekosť, jemná arogancia a humor ma z týchto situácií vždy ľahko zachránili. Ale bola som svedkyňou mnohých scén, keď kolegyne aj pristúpili na nechutný, väčšinou len slovný flirt, aby nestratili prácu.

V niektorých momentoch sme si dávali pozor, aby sa ani jedna z nás neocitla sama s človekom, ktorý mal v obľube obťažovať. Aby sme sa vzájomne ochránili a predišli situáciám, ktoré by zrejme každému zmenili pohľad na svet a hlavne na seba samú. Deje sa to.

Máva sa nad tým rukou, v našej brandži určite, pretože tam sú hranice naozaj zvláštne posunuté asi tým, že hráme s kolegami vášne a "milovačky". Ale napriek tomu, že máme naozaj veľmi kontaktné povolanie, je obťažovanie ľahko rozoznateľné.

Slizkých "páprdov" by sme našli až-až. Ľudí, ktorí by o skúsenostiach s nimi nahlas hovorili, asi menej. A to by sa malo zmeniť. Hanbiť by sa predsa mali tí, čo majú úchylné rečičky a sklony k obchytkávaniu. Nie tí, ktorí niečo také zažili na vlastnej koži.

Tereza Urbaníková, študentka

Keď som v sedemnástich chodila do autoškoly, môj inštruktor - asi 65-ročný - mi vravel, že mal "žiačku", ktorá mala také veľké prsia, že sa dotýkali volantu a keď šla zle a chcel jej otočiť volant, tak musel "spraviť toto" - a názorne to ukázal na mne tak, že si siahol na moje malé prsia.

Táňa Pauhofová, herečka

Nie som prudérna, frustrovaná ani ohrdnutá. Páči sa mi, keď to medzi mužom a ženou iskrí. Musím podotknúť, že som mala šťastie pracovať poväčšine so zrelými mužmi, ktorí dokážu prijímať ženy s názorom bez toho, aby mali potrebu ich "upratať". Takže nádej je.

Napriek tomu som sa ocitla v situáciách, kde obsah slov úcta a rešpekt chýbali. Paradoxne sa to dialo veľakrát na úplnej inej platforme, akou je moja práca. Akoby som z pozície svojho povolania automaticky dávala povolenie. Nie, nedávam.

Z pozície vplyvu alebo moci som sa napočúvala veľa o tom, ako si už neškrtnem. Bola som ochotná si už radšej neškrtnúť a bola som na to hrdá. Ale bola som ticho.

Ako začínajúca mladá herečka (ktoré sú najzraniteľnejšie) som sa musela vyrovnať s kvantom totálne hlúpych rečí a návrhov.

Za pýtajúceho som sa cítila trápne, pri nereflektovaní ponuky som bola vystavená pomerne ponižujúcim komentárom týkajúcim sa môjho vzhľadu alebo úrovne mojich hereckých schopností.

Za svoje rozhodnutia som prijímala zodpovednosť, zanadávala alebo poplakala si v duchu, vydržala som nevyhnutné, ale bola som ticho. Akurát to ticho ma dodnes trápi. Pretože aj vďaka tichu majú mnohí pocit, že môžu. Zneužívať svoju autoritu, moc, pozíciu. Komentovať vzhľad, zneužiť situáciu, profitovať.

Vymedzujem sa proti takému konaniu nielen neverbálne. Už ticho nie som. A nielen vtedy, keď sa to týka mňa. Strach alebo šok môžu mať za následok, že sa človek nedokáže brániť sám.

Pomôžme si navzájom. Verím, že sme dostatočne vnímaví, aby sme dokázali rozoznať, či ide o aktivity, v ktorých je zastúpený vzájomný rešpekt a úcta, či sa to páči obom. Nech takéto aktivity prekvitajú. Ostatné sú neprípustné.

Martina "Moma" Horňáková, youtuberka

Osobne som bola dosť nemilo prekvapená z niektorých situácií, ktoré sa mi stali počas mojej kariéry. Niekoľkokrát som zažila nepríjemnú skúsenosť spojenú s obťažovaním od mužov, často omnoho starších odo mňa, počas rôznych pracovných akcií či dokonca fotení.

Som dosť temperamentná a zdravo drzá, takže som nejeden raz veľmi rýchlo dotyčnému vysvetlila, ako sa má správať k ženám. Veľakrát som videla, ako boli rôzne poznámky cez čiaru alebo pokusy o akýkoľvek dotyk tolerované zo strany modeliek alebo žien z brandže.

Keď som zisťovala od daných žien, prečo to tolerujú, väčšinou tvrdili, že to prehryzli, lebo by sa to nehodilo riešiť v danej situácii, keď to všetci naokolo brali ako normálnu vec. Čomu vskutku rozumiem, pretože raz sa mi to stalo na pracovnom večierku, kde bolo množstvo vážených ľudí, a naozaj by sa nehodilo robiť dusnú atmosféru.

Na druhej strane si práve preto myslím, že by táto téma nemala byť tabu. Malo by sa viac rozprávať o tom, čo sa deje, aby to ženy nielen nemuseli tolerovať, ale aby sa vôbec v takejto situácii nemuseli ocitnúť a muži si ani len ''zo žartu'' nedovoľovali mať nevhodné poznámky na adresu žien, či nebodaj dotyky, ktoré si sami schvália.

Barbara Jagušák, moderátorka a manažérka festivalu Fashion Revolution

Spomenula som si na jedno konkrétne obťažovanie, keď mi jeden kameraman z televízie dával neslušné návrhy, chytal ma za driek a zadok. Mala som vtedy asi osemnásť rokov a pracovala som ako produkčná v Bratislavskom kultúrnom a informačnom stredisku. Otvárali sme Námestie Eurovea a dotyčný kameraman pripravoval z podujatia reportáž.

Komunikovala som s ním o réžii podujatia a počas brífingu sa začal správať majetnícky, hovoril mi, že vyzerám ako bábika a že by so mnou potom rád zašiel na večeru alebo domov, chytal ma za driek a ruka mu skĺzla aj na zadok.

Bolo mi to veľmi nepríjemné, ale keďže sme museli spoločne prebrať dramaturgiu podujatia, nemohla som sa mu vyhýbať. Nakoniec som situáciu ustála tak, že som ho opakovane upozorňovala, aby to nerobil a že mi je jeho správanie nepríjemné.

Následne sme sa stretávali ešte niekoľko rokov pri rôznych pracovných príležitostiach a jeho správanie sa vždy opakovalo - pri tých ďalších stretnutiach ma už nechytal, len mi slovne dvoril, hovoril, že som jeho bábika, krásne dievčatko a že je do mňa zaľúbený.

Vždy som sa snažila zo situácie vykorčuľovať ignoráciou a nikdy som o jeho obťažovaní nepovedala kolegom. Možno som sa aj trochu hanbila, že si s ním neviem poradiť sama.

Dnes by som už takúto formu obťažovania nepripustila. Vekom som sa naučila, ako dať týmto mužom jasne najavo, že o ich priazeň nemám záujem.

Zuzana Čaputová, prezidentka

S nevhodným správaním som sa stretla mnohokrát. Išlo často o nevyžiadané a
nevhodné poznámky so sexuálnym podtextom.

Pamätám si napríklad pracovné rokovanie, na ktorom som dve hodiny vysvetľovala právnu argumentáciu na obhajobu mojich klientov, čomu predchádzali hodiny príprav. Úradník, ktorý rokovanie viedol, mi po skončení rokovania pošepkal podľa neho zrejme lichotivé sexuálne vyznanie.

Ja som si z toho odniesla predovšetkým pocit, že bol celý čas pozornosťou niekde inde.

Vždy som sa snažila takéto situácie spracovať bez toho, aby som sa nimi nechala vnútorne poznačiť. Sú predovšetkým znakom mentálneho sveta osoby, ktorá takéto poznámky alebo kroky robí.

Mojou výhodou však bolo, že som pôsobila v slobodnom povolaní s veľkou mieru nezávislosti. Náročnejšie to, samozrejme, majú ženy, ktoré sú v závislom postavení od šéfa alebo svojich zákazníkov. Vtedy sa veľmi ťažko bráni a nemajú slobodu reagovať tak, ako by chceli.

Gabriela Urbaníková, študentka

Bežala som a zastavilo pri mne auto. Myslela som si, že sa bude pýtať na cestu, tak som zastavila tiež. Začal ma tam chváliť, aká som pekná, hoci ma predtým ani nevidel spredu.

Potom mal narážky na moju postavu a nakoniec, či nepôjdeme niekedy na kávu. To by som ešte "prekusla".

Ale keď som slušne odmietla a začala bežať ďalej, začal ziapať, ako by ma "vylízal" a neviem ešte čo.

Mariana Čengel-Solčanská, režisérka

Prvýkrát sa to stalo ešte na základnej škole. Dostali sme od učiteliek rozchod a so spolužiačkou sme pod hradom uvideli muža. Mal spustené nohavice, obnažené pohlavie a kráčal k nám. Utiekli sme, od strachu nás po šialenom behu až napínalo.

Keď prišla móda elasťákov, doplatila som na to v autobuse cestou na krúžok. V tlačenici sa na mňa tisol chlap, svoju dlaň mi vsunul medzi nohy a šúchal ňou. Bola som paralyzovaná hnusom. Mala som trinásť rokov.

Odporné boli všetky pokusy o fyzický kontakt. Napríklad, keď som šla z koncertu Rolling Stones v Prahe a v tlačenici ma cudzí chlap schmatol za prsia.

V porovnaní s tým boli nechutné poznámky mužov počas letných brigád úplne neškodné. Otázky ako "A máš podprsenku? A nosíš tangáče? Koľkátky máš kozy? Holíš sa celkom alebo na pásik?" ma síce neoslnili, ale stala som sa na ne imúnna. Rovnako ako na výpady niektorých našich najväčších hercov.

Jeden sa pokúšal o žoviálny vtip a zvolal na celý päťdesiatčlenný štáb, že sa mu vidí, že mi o dobré číslo narástli prsia. Zvykla som si, rovnako ako moje kamarátky a kolegyne medzi filmármi - produkčné, ktoré musia strpieť, ak im starý bard z Národného počas chôdze do štúdia znenazdajky rozopne podprsenku, alebo maskérky, ktoré musia strpieť, že im herec pri naťahovaní rukavíc štípe bradavky.

Alebo herečky, ktoré vidia, že pri nahých scénach je okolo kamery a monitorov viac zvedavých očí.

A, samozrejme, sa od nás očakáva, že sa pri vtipoch nemenovaného slávneho herca budeme smiať. Napríklad pri tomto: "Viete, prečo nemajú muži celulitídu? Lebo je nechutná!"

Irena Bihariová, politička

So sexuálnym obťažovaním som sa stretla u lekára. Dlho som sa k tomu v mysli vracala a rozmýšľala, čo to malo celé znamenať, či sa "to" naozaj stalo, alebo som niečo ja nesprávne pochopila.

Už pri vyšetrení som mala pocit, že toto asi nie sú úplne štandardné úkony, išlo však o známeho odborníka, pri ktorom som počas vyšetrenia nemala odvahu namietať a rozporovať jeho inštrukcie. Neskôr som pochopila, že som jednou z mnohých pacientiek, ktorú vystavil podobnej skúsenosti.

Bol to dosť paralyzujúci pocit, keď som si následne pripustila, že ono sa "to" naozaj stalo.

Henrieta Mičkovicová, herečka

Po pôrode môjho syna, keď som bola mladé dievča, sa mi, samozrejme, zmenili určité proporcie tela, keďže som dojčila. Keď som v tom čase išla po ulici, zažila som toľko vypiskovania, ako ešte nikdy. Od mužov sediacich v kaviarni, až po tých, ktorí kopali kanály.

Zaskočilo ma to a nevedela som, ako a či vôbec reagovať. Mala som pocit, že sa na mňa nepozerajú ako na ľudskú bytosť, ale ako na predmet, ktorý nemá svoje pocity, city, dušu, zraniteľnosť a dôstojnosť.

Možno to z ich pohľadu mohli byť reakcie uznania. Ale na mňa to pôsobilo úplne opačne.

Mala som aj množstvo iných zážitkov, pri ktorých si muži dokázali vysvetliť zdvorilosť a komunikačnú slušnosť úplne iným spôsobom, ako mali. Keď sa žena na niekoho usmeje, neznamená to hneď, že tým muža pozýva do svojej intímnej zóny a dáva mu súhlas na to, aby sa jej dotýkal.

Mám pocit, akoby sme sa my ženy ešte nenaučili pri istých veciach rázne ohradiť. A pokiaľ viem, niekedy pomôže len to, keď druhú stranu zaskočíte hrubým slovníkom. To by však podľa mňa nemala byť cesta.

Pevne verím, že už nasledujúce generácie vychovávame tak, že budú mať k sebe vzájomný rešpekt a úctu.

Dorota Nvotová, hudobníčka a herečka

Samozrejme, už sa mi stalo, že na mňa chlapi popiskovali na ulici, ale považujem to skôr za kompliment, žmurknem na nich naspäť. Raz sme však oslavovali Silvester v Kathmandú a bola som vonku obklopená davom ľudí.

Cítila som sa zrazu klaustrofobicky, pretože sa na mňa všetci tlačili a popritom sa ma ruky asi piatich mužov dotýkali rôzne po tele. Využili situáciu.

Vtedy mi to bolo veľmi nepríjemné. Keby som vedela, o koho ide, samozrejme by som sa hneď aj fyzicky bránila, ale v tej tlačenici a tme som ich nevedela identifikovať, tak som sa v panike rozkričala.

Moji šerpovia, s ktorými som tam bola, mi pomohli sa z tej situácie dostať.

Ivana Šáteková, umelkyňa

Zážitky s nevyžiadanými mužskými pohľadmi, dotykmi, komentármi začínajú u dievčat skoro a prenášajú si ich vo svojom batôžku plnom temnôt až do dospelosti. Batôžtek sa mení na batoh a vy tam prihadzujete zážitky a pevne ho zaviažete, aby žiadne ani omylom opäť nevyliezli na svetlo sveta.

Prvá pusa, ktorú som nechcela, a po ktorej som sa celú prestávku umývala mydlom na záchode, chalanské nevhodné komentáre, keď sa vám mení v puberte telo, ktoré si pamätám dodnes, prvé návštevy nočných klubov, kde sa učíte reagovať na oplzlosti podnapitých pánov, kopy trúfalých "nevinných" SMS od mužov, o ktorých by ste nikdy nepovedali, že vedia zo seba vypustiť takto sformulované ponuky na sex, a potom zážitky, kedy sa naozaj bojíte, že by to celé nemuselo dopadnúť dobre.

Počas štúdia na vysokej škole výtvarných umení som navštevovala jeden z voliteľných predmetov na Drotárskej. Už od počiatku žoviálny profesor mal veľmi neštandardný spôsob komunikácie a vybral si mňa ako osobu, na ktorú sa s fórikmi obracal.

Postupne sa však tieto fóriky menili na celkom nevhodné komentáre typu: "Vašu sestru si pamätám, ale vy sa mi páčite ešte viac. Vyzeráte tak divoko, že by som si vedel s vami predstaviť všelijakú zábavu. S vami by sa človek v posteli nenudil." Takáto veta padla počas vyučovacej hodiny.

Ja som s vypleštenými očami žasla, čo som si práve vypočula. Nijako som nereagovala, lebo vždy pri takýchto situáciach ostanem zaskočená, zmeraviem a všetko vhodné, čo som mohla povedať, mi napadne až doma, keď si tú situáciu premietam znova a znova.

Po nejakom čase som opäť prišla na prednášku a, žiaľ, nikto z mojich spolužiakov sa akosi neukázal. Profesor povedal, že vyčkáme, či niekto nakoniec dorazí. Keď nikto nechodil, prišiel k dverám, zamkol a povedal, že sa mu konečne splnil sen a má ma tam, kde ma vždy chcel mať.

Lenže namiesto divokej ženy z jeho predstáv videl len vyplašené dievča, ktoré meravo pozerá. Po pár nevhodných vetách mu asi nevhodnosť situácie "docvakla" a odomkol učebňu, z ktorej som vytrielila.

Nikdy som tento incident nenahlásila. Doba bola iná, ako dievčatá sme takéto správanie brali ako normálnu súčasť života a tiež som sa bála, že slovo študentky by aj tak veľmi nezavážilo proti slovu profesora.

Najbizarnejší dôvod bol, že vlastne tomu človeku nechcem priťažiť a ublížiť. Je to taký zvrátený štokholmský syndróm. Kiežby takto empaticky zmýšľali aj muži ešte predtým, ako začnú obťažovať a uvedomili si, že svojím konaním môžu dosť ublížiť.

Wanda Adamík Hrycová, producentka

Moje skúsenosti so sexuálnym obťažovaním sa začali veľmi skoro. Prvýkrát som videla stoporený penis v dvanástich rokoch, keď ho na mňa vytiahol úchylák medzi autami na Banskobystrickej ulici v Bratislave. Dodnes si pamätám tú hrôzu, ktorá ma premkla, a ten zúrivý útek z miesta činu.

Plakala som potom asi tri dni a ten obraz mám pred očami aj po tridsiatich rokoch.

Ďalšieho úchylného chlapa som stretla asi o rok neskôr, keď som išla s rodičmi na dovolenku s nejakou slovenskou cestovkou. Bola už noc, viezli sme sa v autobuse z letiska do hotela, ja som ležala na dvojsedadle a zaspávala.

Napriek tomu, že moji rodičia sedeli pár radov za mnou, muž sediaci predo mnou sa neštítil prestrčiť ruku medzi sedadlá a ohmatávať mi prsia. Bola som v takom šoku a tak strašne som sa hanbila, že som nevedela ani reagovať a tomu kreténovi to prešlo.

Najdrsnejší zážitok som mala asi v štrnástich, keď ma začal medzi nohami obchytkávať spolusediaci pasažier v lietadle. Opäť bola noc, ja som bola prikrytá dekou a spala som. Zobudila som sa na to, že ma niekto obchytkáva v rozkroku a masturbuje pri tom.

Vtedy náhodou prišiel môj otec a spýtal sa ma, či je všetko OK a ako sa mám. Vedela som, že ak poviem, čo sa deje, môj otec toho človeka zabije. Tak som mlčala a neprezradila ho. Teraz je to prvýkrát, čo o tom hovorím nahlas.

Vlasta Illešová

Sprosté poznámky a popiskovanie od puberty - bežná vec.

Na vysokej škole: vo vlaku sa rozopol a začal masturbovať, pričom mi kázal zdvihnúť sukňu, v MHD sa tlačil na mňa zozadu s penisom, v parku si prisadol a chcel, aby som sa vyzula a dala mu silonky, pod oknami internátu bežne exhibicionisti, starší pán chcel za peniaze, aby som s ním išla na izbu hotela.

V zamestnaní ako brigádnička som si tiež musela vypočuť oplzlé reči od staršieho kolegu.

A to sú len veci, ktoré mi napadli "z fleku". Určite som na mnohé aj zabudla.

Táňa Székely, moderátorka

Mala som asi šestnásť rokov, chodila som na konzervatórium a chcela som zhodiť zopár kíl. Behávala som pravidelne a sama, zásadne podvečer, v parku kúsok od nášho internátu. Obyčajne som stretávala matky na prechádzke alebo psičkárov.

Jeden podvečer však pri lavičke postávali traja chalani a popíjali. Pozdravili ma: "Ahoj, kočka, čo tu tak sama?" Neodpovedala som a nezastavovala. Začali kričať niečo v zmysle, že som namyslená p*** a čo si o sebe myslím.

Rozbehli sa za mnou. So slovami „počkaj, ty k***" mi natrhli tričko, ale ušla som im.

Z obďaleč to celé sledoval pán so psom. Keď som postupne spomaľovala z nahodeného šprintu, povedal mi tento rozkošný deduško nezabudnuteľnú vetu: „Nabudúce si daj kratšie tie gate."

Mala som oblečené legíny pod kolená. Pamätám si, ako som rozmýšľala nad tým, či som naozaj nebola oblečená vyzývavo.

Rebeka Poláková

S kamarátkou sme sedeli na lavičke pri lesíku v rodinnej časti Petržalky, kam sa deti často chodia bicyklovať. Rozprávali sme sa a začalo pršať.

Ako sa ľudia pomaly vytratili, zrazu sme si všimli, že na okraji lesíka "na nás" masturbuje nejaký chlap. Stál asi sedem metrov od nás.

Našťastie bývame hneď blízko, tak sme v strese utiekli.

Martina Ulvrova

Keď som mala dvanásť alebo trinásť, išla som s kamarátkou domov po ceste, ktorá spájala mesto a dedinu, v ktorej som bývala. Na opustenom mieste uprostred polí pri nás zastavilo auto.

Vodič sa spýtal na cestu a my sme mu ochotne vysvetlili, kadiaľ má ísť. Vyzval nás, aby sme mu to išli ukázať na mape, ktorú mal na mieste spolujazdca. Nič netušiac sme pristúpili k autu. Vodič žiadnu mapu nemal, čo však mal, bol obnažený penis. Masturbujúc nás pozoroval.

Zamrzli sme a on potom ušiel. Mali sme šťastie, že sa nám nestalo nič vážnejšie.

Skok o niekoľko rokov dopredu, už som mala tridsať. Na stanici pri návšteve Talianska ma oslovil človek, či ma môže pozvať na kávu. Čakala som na vlak, tak som súhlasila.

Po chvíli mi začal skladať komplimenty, ale ja som akýkoľvek kontakt verbálne odmietala. Potom ma chytil zozadu za krk, pritlačil ma k sebe a jazykom sa mi začal dobýjať do úst. Zaťala som pery a snažila som sa ho odstrčiť.

Boli sme v hale plnej ľudí, ale nikto si nič nevšímal. Po chvíli s tým prestal, pretože sa mu nedarilo dostať do mojich úst a odišiel - išiel mu vlak.

Zuzana Porubjaková, herečka

Mala som asi dvadsať rokov, keď som išla k lekárovi s kašľom. Povedal mi, aby som sa vyzliekla do pol pása, tak som si dala dolu tričko a zostala som v podprsenke. Lekár však o chvíľu dodal, aby som si dala dolu aj podprsenku.

Vyzliekla som sa, pretože som nevedela presne určiť, či to je, alebo nie je nevyhnutné. Bolo mi to však veľmi nepríjemné.

Až neskôr som si uvedomila, že na vyšetrenie kašľa nie je potrebná mamografia ani iné vyšetrenie prsníkov, a nikdy neskôr sa mi nestalo, že to odo mňa nejaký lekár požadoval.

K tomuto lekárovi som sa už nikdy nevrátila.

Kristína Močková, študentka

Keď som bola na základnej škole, chlap onanoval ráno v okolí zastávky trolejbusu len pár metrov odo mňa. Keď som už bola na strednej, raz som išla domov trolejbusom. Prisadol si ku mne chlap s obrovskou cestovnou taškou, ktorá mi siahala až na nohy. O chvíľu som cítila ruku na stehne.

Pískanie, pokrikovanie, trúbenie ani nerátam. Štipnutie do zadku, keď som vychádzala z autobusu, mi úplne sprotivilo moje obľúbené šaty.

Šéf ma buchol po zadku pred kolegyňou. Obe sme boli totálne v šoku z toho, čo sa práve udialo. Strašne ľutujem, že som vtedy nereagovala.

No a tuším posledný zážitok - išla som domov zo zastávky. Cez deň. Oproti mne išiel starší muž, len sa načiahol a strčil mi ruku do rozkroku.

To bolo prvýkrát, čo do mňa už vošla neskutočná zlosť. Bez váhania som sa otočila a začala ho hlava-nehlava biť a ziapať na neho. Bol totálne v šoku.

Odvtedy som nejaký čas mala úzkosti vždy, keď išiel oproti mne nejaký muž alebo skupinka mužov. Zvýšil sa mi tep, stúpol adrenalín a bola som pripravená okamžite zaútočiť, keby niečo.
V pôvodnej verzii tohto textu sme pri mene Rebeka Poláková nesprávne uviedli povolanie herečka. Ide o inú osobu s rovnakým menom. Za chybu za ospravedlňujeme.

# data[].attributes.attachment_link.title
22 svedectiev: Sexuálne obťažovanie zažila prezidentka, režisérka i čašníčka

# data[].attributes.attachment_link.description
Sexuálne obťažovanie sa deje a je bežnejšie, než by sme chceli priznať. Stretávajú sa s ním ženy v každom veku, bez ohľadu na profesiu a spoločenské postavenie. Skúsenosť majú nielen s nevyžiadanými dotykmi, ale napríklad aj s vulgárnym pokrikovaním, perverznými poznámkami či dokonca fyzickými útokmi.

# data[].attributes.body
Často mi přijde, že lidé zaměňují slova jako tradice, konzervatismus a víra za touhu po neměnném stavu věcí, lidí i společnosti. Pod těmito slovy se totiž dá schovat mnoho, včetně rasismu, homofobie či odporu k vývoji.

Mnohokrát jde ale podle mě spíše o strach nahlédnout sebekriticky na to, v čem jsme byli vychovaní, a být ochoten změnit svoje zavedené zvyky a přesvědčení tváří tvář pravdě, že jimi někoho zraňujeme, či uvědomění, že jejich funkce se již změnila či pozbyla významu. Změna nás bolí, protože způsobuje nejistotu, a v té se nám všem žije těžko, i když je to jen dočasné.

Někdy pomůže až moment, kdy někdo nám blízký prožívá bezpráví či diskriminaci.

A co pak s těmi slovy o tradici a konzervatismu? Skoro se člověk chce přestat k nim vztahovat a používat je, protože se zdá, že jsou zcela vyprázdněny, či naopak plné všeho, s čím jsme již nuceni nesouhlasit.

Ale copak tato slova někomu patří?

Znamená snad, že když nejsem pokřtěná a souhlasím se sňatky homosexuálů, nemůžu se vztahovat k víře či Bohu(ům)? Že když si přeji rovnoprávnost, vzdávám se úcty k tradici? Že když chci na minulost nahlížet s kritickou myslí, nemůžu v sobě mít něco z konzervativních hodnot?

Pro mě jsou tradičními hodnotami pevné a hluboké vztahy s těmi, které přijmeme do svého života, láska k pravdě, či spravedlnost.

Víra je pro mě to, co nabízí přesah, je to pocit, že věci mají smysl a že stojí zato bojovat za to, co je správné.

Za konzervativní hodnoty pak považuju úctu a respekt k druhému, poctivost, kontinuitu s minulostí, na kterou je ale stále třeba nahlížet kriticky, rovnoprávnost a svobodu.

Svoboda je však velká zodpovědnost, a to jak v rovině osobní, tak i v té kolektivní. Nejedná se o samozřejmost.

Proč toto vyjádření?

Člověk, který je otevřený jinakostem či přímo je součástí LGBT+ komunity, stále může být věřící, konzervativní či chovat lásku k tradicím. Podle mě je třeba věřit tomu, že jinakost neničí, ale obohacuje.

Co dělá polská organizace Stonewall?

- Poskytuje psychologickou podporu včetně podpůrných skupin LGBT+ lidem i jejich rodinám v Polsku

-  Vzdělává o LGBT+

- Organizuje Pride week v Poznańi

Moje narozeninová sbírka, kde je můžete podpořit je zde: https://www.facebook.com/donate/644751469461880/

Proč jsem se je rozhodla podpořit?

V dnešní době považuju (i symbolickou) podporu polské LGBT+ komunity jako něco, co je potřeba dělat, protože lidská práva jsou tu pro všechny, a je třeba se za ně aktivně stavět. A chápe to i moje osmdesátiletá babička 😎

# data[].attributes.headline
Tip na knihu od Kláry Vlasákové o společnosti, nerovnostech i vztazích

# data[].attributes.subject
Tip na knihu od Kláry Vlasákové o společnosti, nerovnostech i vztazích

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Úvodní scéna může mylně vzbudit očekávání sci-fi zápletky, jenže neobvyklý objekt je, podobně jako pandemie koronaviru, pouze zvýrazňovačem hlubokých společenských problémů. „V březnu, kdy začala karanténní opatření, jsem dokončovala poslední korektury před tiskem. Byla jsem nepříjemně překvapená, že v textu nacházím paralely až podobné situace s tím, co se děje - třeba jak to vypadá, když se zavřou školy," přiznává autorka, dramaturgyně a scénáristka Klára Vlasáková.

Fascinovalo mě obětování se ve chvílích, kdy to není potřeba.

„Na začátku mě fascinoval fenomén obětování se, ať už pro práci nebo pro lásku. Co když ale tato oběť není vůbec potřeba?" zamýšlí se Vlasáková. V Prasklinách se dotýká témat jako vyhoření, exekuce, nadužívání psychofarmak ale také zhoršující se klimatické krize, nicméně ve svém románu vidí naději: „Nebylo mým cílem dovést lidstvo na okraj katastrofy." A jak dodává, knize nechybí humor, pravda, místy trochu černý a kafkovský.

„Se svými postavami často nesouhlasím nebo bych s nimi vedla vášnivý dialog, kdybychom se potkali. Pro mě je důležité, že se je snažím pochopit a zmapovat jejich vnitřní svět a motivace. Nejvzdálenější je mi Oto, otec tří dětí, ale z ohlasů na knížku vyplynulo, že k této postavě se čtenáři nejvíc vztahují, což mě dost překvapilo," přibližuje autorka první ohlasy na svou knihu.

Ojedinělý námět

Literární publicista Petr Nagy poznamenává, že v současné české próze psané ženami je námět Kláry Vlasákové, který v sobě spojuje prvky sci-fi, dystopie a environmentální krize, poměrně dost originální. Nagy se pak vydává dál po stopách některých motivů Prasklin a připomíná mimo jiné román Jezero Bianky Bellové, básnickou skladbu Olgy Stehlíkové O čem mluví Matka, když mlčí či starší román Daniely Hodrové Perunův den, který s Prasklinami pojí motiv sekty.

Souhlasí autorka s připodobněním svého debutu k románům jihokorejské autorky Han Kang, jak se jí píší kafkovsky absurdní a groteskní scény a na co dbá, když píše rozhlasové hry pro děti s nelehkými tématy jako smrt nebo kyberšikana? Poslechněte si celý záznam s hudebním výběrem Václava Havelky.

# data[].attributes.attachment_link.title
Knihu Praskliny dopsala před koronou. Pak se některé scény staly realitou

# data[].attributes.attachment_link.description
Úvodní scéna může mylně vzbudit očekávání sci-fi zápletky, jenže neobvyklý objekt je, podobně jako pandemie koronaviru, pouze zvýrazňovačem hlubokých společenských problémů. „V březnu, kdy začala karanténní opatření, jsem dokončovala poslední korektury před tiskem. Byla jsem nepříjemně překvapená, že v textu nacházím paralely až podobné situace s tím, co se děje - třeba jak to vypadá, když se zavřou školy," přiznává autorka, dramaturgyně a scénáristka Klára Vlasáková.

# data[].attributes.headline
Proč lidem vadí, že by veřejné funkce ve společnosti měly reflektovat, že žen a mužů je taky zhruba 50-50?

# data[].attributes.subject
Proč lidem vadí, že by veřejné funkce ve společnosti měly reflektovat, že žen a mužů je taky zhruba 50-50?

# data[].attributes.body
Slyšeli jste už o mediaci? Přečtěte si!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jedná se o způsob, jak strany sporu seznámit s institutem mediace a nabídnout jim alternativu k soudnímu řízení. Pro každý spor je vhodný odlišný přístup, ne každý spor tedy může být účelné řešit soudní cestou. Pokud byste rádi znali kritéria, podle nichž lze rozpoznat vhodnost mediace pro řešení vaší situace, podívejte se na .

První nařízené setkání je setkání stran se zapsaným mediátorem, osobou, která složila odbornou zkoušku z mediace u Ministerstva spravedlnosti nebo České advokátní komory a je zapsána na seznam, který vede Ministerstvo spravedlnosti (dále jen " Mediátorovi zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci (dále jen " mediátor"). [2]zákon o mediaci "), pro první setkání ukládá v § 3 odst. 4 poučovací povinnost, která má přesně vymezený obsah a bude předmětem následujících řádků.

Mediátor je nestranná a neutrální třetí osoba, která nerozhoduje. Daný fakt je nejvýraznějším rozdílem od dalších způsobů řešení sporu - soudního a rozhodčího řízení. Mediátor tedy neposuzuje, kdo má na čem jaký podíl odpovědnosti, ani stranám autoritativně neukládá plnění jakékoliv povinnosti, nenutí je, aby učinily rozhodnutí. Naopak usnadňuje komunikaci, pomáhá zachovat tvář a hledat konsensus. Strany mohou, a zvlášť na začátku mediace tak často činí, předkládat listiny a dokumenty na podporu svých tvrzení. Úkolem mediátora je nicméně hledat důvody a příčiny sporu, které jsou v předkládaných argumentech skryty. Ve vyjednávací teorii zmiňovaný proces pojmenováváme jako odlišování pozic a zájmů. [3]

Princip důvěrnosti umožňuje řešit situaci pouze "mezi šesti očima" a strany se tak mohou vyhnout přítomnosti veřejnosti jako v řízení u soudu.

Mediace je procesem neformálním a kreativním, předmět mediace proto může být měněn, zejména rozšiřován tak, aby postihl všechny aspekty specifické situace stran. Jestliže strany řeší před soudem více sporů, mohou jejich řešení vyjednat souhrnně v rámci jedné mediace. Stejný princip platí také pro mnohost účastníků na kterékoli straně. Mediace se mohou účastnit všichni najednou či postupně tak, jak je to pro účinné řešení sporu vhodné. Zde je ovšem nutné dbát na správné zapojení všech osob, které mohou výslednou mediační dohodu "shodit ze stolu".

Mediační dohoda má povahu běžné smlouvy. Pokud by jedna ze stran tedy na základě mediační dohody neplnila, oprávněná strana se jejího plnění může domáhat standardním způsobem jako při neplnění jakékoliv jiné soukromoprávní smlouvy.

Přímou vykonatelnost je nicméně možné zajistit, a to vícero způsoby. Pokud strany mediace již soudní řízení zahájily, mohou po uzavření mediační dohody požádat soud o její schválení ve formě smíru. Případně mohou požádat notáře o její zakotvení v notářském zápisu se svolením k přímé vykonatelnosti. Další možností je proces MED-ARB, kdy se z mediátora stává po ukončení mediace rozhodce a mediační dohodu vydává jako rozhodčí nález.

Princip dobrovolnosti zaručuje, že do mediace je možné nejen dobrovolně vstoupit, nýbrž také jednostranným prohlášením či vzájemnou dohodou mediaci ukončit. Právo ukončit mediaci však náleží také mediátorovi, viz § 6 zákona o mediaci. Podstatnou částí poučení je zdůraznění informace, že mají strany sporu právo kdykoliv se domáhat ochrany svých práv a oprávněných zájmů soudní cestou, a to i po zahájení mediace.

Odměnu mediátora za první nařízené setkání určuje vyhláška č. 277/2012 Sb., o zkouškách a odměně mediátora, ve výši 400 Kč za každou započatou hodinu. Odměna mediátora za mediaci je smluvní, zahájením mediace se rozumí uzavření smlouvy o provedení mediace. Od uzavření smlouvy o provedení mediace běží smluvní odměna, kterou si strany s mediátorem ujednaly. Strany přitom odměnu mediátora hradí stejným dílem, nicméně lze si ujednat i jiný způsob.

,
Ing. Veronika Portešová
zapsaná mediátorka

Tel.: +420 608 602 042
e-mail: veronikaportes@consensus.cz

[1] srov. úpravu § 474 odst. 1 zákona č. 292/2013 Sb., zvláštní řízení soudní: "Za účelem ochrany zájmu dítěte soud vede rodiče k nalezení smírného řešení. Soud může rodičům uložit na dobu nejvýše 3 měsíců účast na mimosoudním smírčím nebo mediačním jednání (...)".

[2] srov. § 2 písm.c) zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci.

[3] srov. URY, William. Jak dosáhnout souhlasu, aneb, Jak nebýt sám sobě úhlavním nepřítelem. Přeložil Aleš LISA. Praha: Management Press, 2015. ISBN 978-80-7261-293-2.

[4] srov. § 9 odst. 1 zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci.

[5] srov. HORÁČEK, Tomáš, Martin SVATOŠ a Miloš OLÍK. Zákon o mediaci: komentář. Praha: Wolters Kluwer, 2018. Komentáře (Wolters Kluwer ČR). ISBN 978-80-7478-698-3, str. 252.

[6] srov. § 3 odst. 3 zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci.

[7] dle § 100 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád.

# data[].attributes.attachment_link.title
První nařízené setkání s mediátorem - co je jeho | epravo.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Jedná se o způsob, jak strany sporu seznámit s institutem mediace a nabídnout jim alternativu k soudnímu řízení. Pro každý spor je vhodný odlišný přístup, ne každý spor tedy může být účelné řešit soudní cestou. Pokud byste rádi znali kritéria, podle nichž lze rozpoznat vhodnost mediace pro řešení vaší situace, podívejte se na .

# data[].attributes.headline
What are you trying to achieve in a discussion?

# data[].attributes.subject
What are you trying to achieve in a discussion?

# data[].attributes.body
When you enter a discussion, what are you hoping to get out of it?

# data[].attributes.body
What do you do that has had an impact on the world around you? - Sometimes even the smallest thing can make a difference.

# data[].attributes.attachment_link.description
Konečně jasné vysvětlení. Skláním se před moudrostí předků.

# data[].attributes.headline
Krátká meditace o vzorech a hrdinech i hrdinkách, a o tom, co mi dal feminismus

# data[].attributes.subject
Krátká meditace o vzorech a hrdinech i hrdinkách, a o tom, co mi dal feminismus

# data[].attributes.body
Ráda a často si přemýšlím na svých cestách do schodů a ze schodů z práce a do práce.

Většinou mě napadají nějaká hluboká moudra, je to něco jako, když jste ve sprše, a máte ty nejlepší nápady, akorát je asi ze sebe všechny smejete, protože když vylezete ze sprchy, už nevíte, co tak objevnýho že jste to vlastně vymysleli.

Dlouho už rozjímám nad feminismem, protože je to téma, které lidi často přináší do mého prostoru. Ať už proto, že je to zajímá, nebo proto, že ví, že to zajímá mě, nebo je to prostě jen náhoda.

Když jsem začala poprvé číst feministické texty a objevila jsem všechno nespravedlnost, která je na mě jako na ženě páchána, prošla jsem si svým obdobím spravedlivého hněvu, nadávala jsem svým klučičím kamarádům do omezenců (a oni do mě samozřejmě jeli nazpátek :D ) a při vyslovení slova patriarchát jsem potlačovala touhu odplivnout si. Zpětně toto období hodnotím jako velmi vnitřně bouřlivé, ale zároveň si myslím, že je pochopitelné, že tímto stavem spousta žen (a určitě i mužů) prochází, když zjistí, že svět příležitostí vám je představován jako spravedlivý, ač tomu tak často není. Já cítila nespravedlnost za všechno - i to co, se mi ve skutečnosti nikdy nedělo, ale dělo se to druhým ženám, o kterých jsem četla všude kolem.

Hodně dlouho mi trvalo, než jsem to všechno dokázala zpracovat, a vrátit se ve vnímání rovnoprávnosti sama k sobě a pochopit, že feminismus mi sice na mnoha levelech rozšířil obzory a udělal ze mě (nakonec) tolerantnějšího člověka, ale hlavně mi pomohl pochopit velkou část mé osobnosti a dát tvar spoustě názorů a hodnot, které jsem v sobě měla odmalička.

Nevím, kde se tyto hodnoty vzaly, něco snad mám z výchovy a geneticky, ale jedna důležitá část utváření sebe sama je v něčem jiném - v knihách, filmech, příbězích.

Jasně, že jsem četla knihy s klučičími hrdiny, sledovala pořady, kde byli kluci, ale nevzpomínám si, kdy jaký by pro mě byl důležitý.

Byly to příběhy o dívkách a ženách, které mě nejvíce ovlivnily. Malé, velké, dětské či dospělé - každá silná hrdinka, která si dokázala poradit sama, zachránila sebe, své přátele, či snad svět, byla mým vzorem a chtěla jsem být jako ona. Celým dětstvím mě jich provázelo mnoho. Od těch vyloženě dětských jako byla Matilda či Alenka, Heidi a Pipi dlouhá punčocha, přes Mary Poppins, Janu Eyrovou, Malé ženy, Scarlett O'Hara, či později Antigonou, Annou Kareninou, Maryšou nebo Desirée.

Bojovala jsem se sestrami Halliwellovými proti zlu, těšila se, když se Rory Gilmore dostala na Harvard a moje oblíbené filmové princezny byla popelka, která střílela z kuše a šíleně smutná princezna, která si dělala co chtěla a ještě u toho stíhala být drama queen.

Čím víc jsem se začala během svého dospělejšího života k těmto hrdinkám vracet a nahlížet na ně optikou svého kriticky smýšlejícího já, začala jsem si uvědomovat, jaké mám štěstí.

Štěstí, že se ke mně tohle všechno dostalo. Že jsem měla možnost vytvářet své já za pomocí takových dívek a žen, které mi byly zprostředkovány každým, kdo byl (mnohdy době navzdory) uvědomělý a měl rovnoprávnost v duši, ať už jakýmkoliv způsobem.

Všem těmto lidem, lidem kteří takové hrdinky vytvořily nestačí než poděkovat - obřím dílem se podíleli na tom, že jsem dnes tím kým jsem.

Mnohdy jsem se v realitě setkala s tím, že to, co jsem si vysnila ve svém světě plném odvážných a dobrých hrdinek není tak samozřejmé, jak jsem si myslela. Narážím i na to, že někdy i já sama v sobě mám mnoho z toho šovinistického přístupu k ženám i mužům a snadno se posadím s kladívkem do křesla soudce hodnot ostatních. No věru, nikdo není dokonalý a primární a sekundární socializace sou fakin silný faktory toho, jaký vzorce chování a uvažování máme. Nemyslím si ale, že nejdou přetvářet. Vždycky si u toho vzpomenu na větu z hovorů s Masarykem, kde říká, že to, že není rasista, je čistě rozumové rozhodnutí, jelikož byl rozhodně vychováván k rasismu vůči židům.

Pokud tedy přemýšlím nad tím, proč považuji za důležité být feministkou jako žena, je to proto, aby všechny dívky na světě měly přístup ke svým důležitým hrdinkám, které mě celý život inspirují, a samy se mohly rozhodnout, jestli budou mít světelný meč a nebo vařečku, jejich oblíbená barva bude růžová nebo žlutá nebo světle šedá, a budou chodit na kosmetiku a holit nebo neholit nohy.
Není to však jen o ženských hrdinkách či feminismu -
stejnou optikou nahlížím také na hrdiny LGBT+ či kulturní diverzitu. Je mnoho výzkumů, které ukazují, jak je pro děti důležité, že mají ve svém světě vzory, se kterými se mohou ztotožnit, ať už proto, že stejně vypadají, či prožívají stejné věci. Čím rozmanitější bude svět, který dětem nabízíme, tím snadněji budou přijímat a navigovat rozmanitost, kterou jejich život bude přinášet. Neříkejme dětem, kdo jsou. Ukažme jim, kým mohou být.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jste farářkou i terapeutkou, která pomáhá lidem zvládnout partnerské vztahy. Co je podle vás nejhorší rada, kterou dnes lidé dostávají o vztazích od odborníků i od přátel?
Chce se mi říct dvě věci. Jednak dogmatičnost. Lidé, odborníky nevyjímaje, berou často věci tak, že jenom oni vědí, jak jsou správně. Přitom já jsem zatím nepoznala rodinu, kde by vztahy nebo manželství fungovaly úplně stejně. Ano, existují určité principy, podle kterých jako lidé žijeme. Ale nikdy nejsou černobílé - ve smyslu že pravda je jenom jedna.
A ta druhá?
Taky je smutné, když se farář nebo jiný odborník snaží za každou cenu udržet pohromadě manželství, které se stalo neudržitelným a z mnoha racionálních důvodů je na čase, aby dospělo k důstojnému konci. Církev nám sice říká, že manželství je spojení muže a ženy na celý život. Ale měla by platit i druhá část, tedy že to nemá být břemeno, které lidi v něm táhne ke dnu a ohrožuje integritu jednoho nebo druhého. Přitom poslední dobou se dost často tlačí právě na tohle - že by manželství mělo vydržet úplně všechno, obzvlášť když jsou v něm děti. Jenže dávat rovnítko mezi manželství a rodičovství nelze. V manželství jsme milenci, kamarádi, ale dynamika rodičovství i jeho fungování jsou jiné. Manželství se nám rozpadnout může, ale pouze rodičovství je instituce a úloha, která je celoživotní a jediná nerozveditelná.
Když připravujete páry na církevní sňatek, na co se vás dvojice nejčastěji ptají?
Jestli já osobně věřím v manželství. A jestli to má smysl.
A - věříte a má?
Říkám jim, že kdybych nevěřila, nikdy bych jim nic takového nezpůsobila. A taky, že manželství je jedno z největších životních dobrodružství, které když nepodniknou, nedozví se o sobě spoustu důležitých věcí. Je to mimořádný prostor, který vzniká mezi mužem a ženou bez jakéhokoliv předchozího tréninku. Ano, často slýchám, že takovou zkušenost přece načerpáme i z dlouhodobého partnerství, ale ne, není to totéž. Přece jenom teprve ve chvíli, kdy si začneme říkat manžel a manželka vzniká něco, co nás duchovně přesahuje a co je nakloněné nejen individuálnímu, ale hlavně společnému rozvoji dvou lidí. Proto mě mrzí, když lidé manželství devalvují. Jako třeba když o výměně prstýnků mluví jako o nasazování okovů. Prstýnek přece není okov. Je to připomínka toho, že i když teď zrovna spolu nejsme, někde na světě je kdosi, kdo mi slíbil lásku a oporu na celý život.
No právě, jde mi o to, jestli podobné sliby nebereme dneska spíš jako formalitu.
Jejich váha se vytrácí, to je pravda. Proto dvojice nabádám, aby svůj manželský slib měli napsaný a každý rok dělali cosi jako jeho inventuru. Znovu si ho přečetli, ale klidně ho i trochu poupravili podle toho, co se u nich právě odehrává. A taky aby oslavili, že spolu zvládli další společný rok. Tak by totiž měl vypadat přirozený vývoj. Že lidé respektují, že se mění a že jejich potřeby a očekávání se mění. Nejhorší je, když lidé čekají, že jejich láska v roce 2020 bude stejná jako v roce 1990, kdy se vzali. Protože nebude. Když tohle přijmou, že se budou vyvíjet, měnit, že jeden bude možná chvilku vepředu, druhý stagnovat, pak se zase role obrátí, ale že navzdory tomu je potřeba zůstat si aspoň na dohled a neztratit druhého ze zřetele, pak takový vztah může fungovat a vydržet. V církvi také kromě prstýnků vážeme ruce štolou. O té říkáme, že je symbolem lásky, která netíží, ale váže k dokonalosti. Tím do aktu uzavření manželství dáváme důvěru, že se v něm odehrává něco mezi nebem a zemí, čemu jako lidé možná nerozumíme, ale přesto věříme, že to má smysl.
Co přesně myslíte tím neztratit druhého ze zřetele?
Úplně jednoduše se to dá ukázat třeba na situaci, kdy sedím v kavárně a slyším, jak muži a ženy pomlouvají partnery, které mají doma, stěžují si na to, co jim jejich nejbližší nedávají, ačkoliv jim samotným by to nikdy neřekli. Racionálně to přitom nedává smysl. Mluvím se svým okolím o tom, co potřebuju, ale jedinému člověku, který mi to může poskytnout, to neřeknu? Přitom právě tohle je podle mě v partnerství klíčové - aby lidé zvědomovali, když se jim partnerství nedaří a aktivně se pokusili to řešit. Ono je velmi jednoduché sednout si do kavárny a tam si někomu stěžovat nebo kliknout na Facebook a najít člověka, se kterým si o svých problémech budu donekonečna psát.
Coby farářka připravujete lidi na manželství už přes pět let, což je většinou doba, po které se začínají objevovat první krize. Dokáže říct - zase z roli párové terapeutky, čeho se nejčastěji týkají?
Velmi často intimního života. Hodně lidí mají hned po svatbě děti. Stanou se rodiči a přestanou být partnery a milenci. Tím pádem vzniká velký prostor pro osamělost a pochybnosti, proč spolu vlastně nadále zůstávat. Hodně to souvisí s tím, že muži nadále touží po sexu, který spočívá především v penetraci, zatímco ženy chtějí spíš emočnější sexuální život, dotyky a něhu. Když si to dokáží pojmenovat, je pak pro každého z nich jednodušší udělat krok směrem k tomu druhému.
Slovo kompromis jste nepoužila schválně?
Ano. Protože je spousta situací, ve kterých kompromis prostě neexistuje. I kdybychom vzali třeba tak obyčejné téma jako rodinnou dovolenou - nejde jet tak trochu do Asie a tak trochu do Ameriky. Jsem členkou Ústředního výkonného výboru Světové rady církví, kde je 350 členů. V takovém počtu si rychle uvědomíte, že nejde hlasovat, aniž by z toho někteří nevyšli jako poražení a nebyli naštvaní. A tak se snažíme řešit rozhodovací procesy konsenzuální metodou. Prostě se bavíme o věcech tak dlouho, dokud si nejsme jistí, že jsme se dozvěděli všechno a že ačkoliv názor druhých třeba nepodpoříme, přijímáme ho s vědomím, že je to to nejlepší, s čím druhá strana přišla. V partnerství to podle mě funguje stejně. Když se přeme - třeba kam pojedeme na dovolenou - každý se hádáme s dobrou vůlí, že právě my máme pravdu a že poskytujeme to nejlepší řešení, se kterým jsme schopní přijít. Pak je třeba udělat aspoň ten vstřícný krok, že druhého budu s tímto vědomím minimálně pozorně poslouchat.
Co je dnes podle vás hlavní problém partnerských vztahů? Že od sebe čekáme příliš mnoho?
Mám pocit, že je to kombinace víc věcí. Ale třeba když to vezmu z ženského pohledu, často se setkávám se ženami, které jedou na tisíc procent. Jsou úžasné matky, partnerky, milenky, přemýšlejí, co ještě vystudovat, jakou charitu podpořit, kdyby vylezly na vrchol Mount Everest bez kyslíkové masky, zeptaly by se: "Fajn, co dál? Přesto nejsou šťastné, život jim jaksi nedává smysl. S takovými superženami je samozřejmě velmi těžké žít, nehledě na to, že většina z nich je extrémně vyčerpaná, protože mají pocit, že život je neustálý boj - se sebou samými, s muži, se systémem. Netýká se to jen žen, zdá se, že obecně ztrácíme důvěru, že život se dá žít a že třeba i dobře dopadne, i když z nás non-stop nebude cákat krev. Jenže když nemáme možnost vztáhnout se k něčemu, co je vyšší než my - a je jedno jestli té důvěře říkáme Bůh nebo nějak jinak, jsme náchylní k tomu, že nám život přestane dávat smysl. A že jediné, na co se pak dokážeme upnout, je partnerství a emoce v něm. Pak do něj logicky vkládáme očekávání, která jsou nesmyslně vyšponovaná a navíc ho zatěžujeme dalšími křečemi, že když se nebudeme hrozně moc snažit, nebude fungovat. Je to vyčerpávající boj se sebou samými a se světem, který přitom vůbec bojovat nechce.
Jako husitská farářka se můžete vdát a mít rodinu. Přesto žijete sama. Proč?
Předloni o Vánocích jsem udělala rozhodnutí, že nechci žádné kompromisní vztahy. Mám za sebou hezká dlouholetá partnerství. Všechna byla příjemná, nic špatného se v nich nedělo, akorát jsem ani s jedním mužem neměla pocit, že s ním chci strávit zbytek života. A tak jsem si řekla, že takhle už ne. Dovolila jsem si být sama sebou a velmi se mi ulevilo.
Randíte?
Věřím, že člověk, který ke mně patří, někde je. Akorát je otázka, kdy se potkáme. Nevadí mi čekat. Spíš by mi bylo podezřelé, kdyby tohle osudové setkání měli všichni prožít v raných dvaceti. A tak naplno věřím Bohu, že nejspíš ví, co se mnou, když teď tak vybírá z možností a říká si: "No, teď to ještě nejde, Martina Viktorie na sobě potřebuje ještě zapracovat. A tady Jan, možná Jiří, ti by se k ní hodili, ale taky ještě nejsou připraveni." Představuju si to jako legraci.
Což ještě lze ve třiatřiceti, ale mnohé moje pětačtyřicetileté single kamarádky už jsou spíš zoufalé.
Tomu rozumím. Taky je otázka, jestli si v padesáti neřeknu, že jsem byla až příliš lehkovážná, když jsem to nechala být a ono se nic nestalo. Ale odmítám na sebe tlačit a dávat si podmínky typu jedno rande týdně.
Co byste poradila takovým single ženám?
Vlastně už jsme to naťukly. Hodně to souvisí s tím, jaké jsou - emancipované, vzdělané, neustále na sobě pracující, nedovolí se ani chvíli vydechnout. Asi bych jim řekla, že možná stojí za to chvíli povolit. Nepracovat. Nedřít. Nehledat. Protože hrozí, že když budou zvládat úplně všechno, možná se k nim dotyčný nebude schopen ani přiblížit. Anebo se přiblíží a ony ho přes všechny ty starosti, aby držely otěže života, prostě neuvidí. Dala bych jim povolenku myslet víc na sebe. Pečovat o sebe. Dobře jíst. A užívat si všeho, co pak v partnerství nebo v mateřství nepůjde - třeba se pět hodin poflakovat v galerii nebo si celý den v posteli číst. Vím, že je to těžké. Říkám to s plným vědomím toho, že bych si to často měla připomenout i já sama.
Mluví se vám jednodušeji o partnerství a věcech kolem něj, když si je můžete sama prožít?
Určitě. Dokážu pochopit, že kvůli lásce udělá člověk ledacos; a taky jak důležitý je pro lidi fyzický rozměr lásky - že nejen že vedle sebe chceme sedět na gauči, ale že máme chuť spolu fyzicky žít a prolínat se jako bytosti. Protože sex doopravdy není jen fyzický úkon. Věřím, že když ho provozujete s někým, kdo je ochoten přijmout nejen vaše nahé tělo, ale hlavně vaši nahou duši, je to božské spojení, kdy se milují těla i ty duše.
Chodí k vám páry, které spolu před svatbou nespí?
Ano. A mají můj velký obdiv, protože to není jen tak. Vyžaduje to od nich určitou disciplinovanost a zcela nutně i nějakou motivaci.
A dokázala byste si vzít bezvěrce?
Ano, diskuse, které člověk vede s někým, kdo má opačný názor, a přesto je tam vzájemný respekt, jsou oboustranně obohacující. Ale na druhou stranu, přeji si svou víru a duchovní rozměr života sdílet. Nechtěla bych celý život odcházet v neděli ráno do kostela sama.
Věříte, že láska může lidem vydržet celý život?
To ano, ale intenzita se proměňuje. Věřím, že lidé se do sebe znovu a znovu zamilovávají, že láska se modifikuje a že to není k horšímu. Ale zároveň říkám, že láska nemusí přijít s prvním manželem a možná ani s druhým. Přijde třeba až se třetím, kterého potkáme v pětačtyřiceti jako rodič dvou dětí. Ale na opravdovou lásku věřím. I na lásku, která bude trvat padesát let. Jenom rozhodně nebude stejná jako na začátku. Což je vlastně dobře. Jinak by byl život nuda.
Jo! A pokud nemáte dost, tak Petr Ludwig zítra zveřejní poslední Deep talks LIVE! o vztazích. Tak já to sem pak dám.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ta menší nebo větší polovička? :: Deník farářky

# data[].attributes.attachment_link.description
Ztratili jsme víru, že to s námi dobře dopadne (Moje psychologie, února 2020) Martina Viktorie Kopecká je duchovní, ovšem v církvi má specifické postavení. Jako husitská farářka může navazovat vztahy, vdát se i mít rodinu. Kromě kostela, kde oddává snoubence, působí jako rodinná terapeutka, která pomáhá lidem zvládnout vztahové krize.

# data[].attributes.body
Kdy jindy když ne teď? A je vůbec správný čas na to, začít se bavit o smrti?

Asi ne.

Nebo je to naopak běžný? Mělo by být běžné mluvit o smrti?

Zdá se, že aktuálně smrt kouká zpoza každého rohu, který máme kolem sebe. Ale nikdo to nepřiznává na plnou hubu.

Četla jsem během koronakrize článek o tom, jak lidem v Itálii umírají známí v okolí. Faráři, doktoři, tety, lidé, které znají.

Ti lidi by třeba v nějaké bližší době zemřeli stejně, ale v aktuální situaci je prostě koncentrace lidí, kteří můžou umřít ve vašem okolí asi větší. A nebo jsme prostě na to víc zaměření. Víc se pak bojíme, o sebe i o druhé.

Moje terapeutka říká, že bych měla brát svoje nejčerstvější úzkosti jako znamení, že smířit se se smrtí je moje dlouhodobější aktuální challenge.

Tak to dělám.

Myslím na smrt intenzivně už asi týden, ale snad poprvé na ni nekoukám jako na zdroj úzkosti, zkoumám ji jako něco, co existuje mezi námi a lidé(včetně mě) se toho více či méně přiznaně bojí. Nebo možná nebojí, nevím.

Začala jsem opravdu přemýšlet nad tím, jak se vyrovnat s tím, že umřu. A že možná umřou někteří lidé, které znám dřív než já.

První moment, kdy mi došlo, že nejsem nesmrtelná byla chvíle, kdy jsem si v Norsku usekla v robotu bříšek prstu. Krve jak z vola(z krávy, co strká prsty kam nemá...). Ptala sem se doktora, jestli mi to doroste.

Nedorostlo. Smůla.

Teda pořád žiju, ale nějak tu možnost smrti už prostě potřebuju zpracovat.

I proto teď přemýšlím nad tím, jaké scény v umění spojené se smrtí na mě zapůsobily.

Vzpomněla jsem si na následující:

- Několik scén v Please like me, třeba ta, kde zpívají písničku Someone like you mrtvé slepici jménem Adele

- Úryvek v mojí oblíbené knížce od Ivy Procházkové, kde hlavní hrdinka sní prášky a pak si to rozmyslí a vybleje je do záchodu. Vlastně vůbec jak Iva Procházková zachází ze smrtí ve svých knihách, doporučuju třeba Tanec Trosečníků (o světové pandemii) nebo Soví zpěv (o velké povodni)

- Better things - asi desítiletá dcera hlavní hrdinky vídá v halucinacích mrtvého dědečka. Vyrovná se s tím tak, že si nasype trochu jeho popelu na chleba s arašídovým máslem a sní ho. Tohle zní fakt extrémně divně, ale celý seriál je tak realistický, že sem přesvědčená, že to je skutečná zkušenost. Děti někdy dělají fakt zvláštní věci.

- Harry Potter - máloco mě tak zasáhlo jako smrt Siriuse Blacka. Když se z něj stala duše bez těla, četla jsem tu pasáž pořád dokola a byla sem v hrozném šoku. Když sem se ke knize po letech znovu vrátila, přišlo mi v tý části, jako by mi umřel dobrý kámoš.

- Scéna ve Vráně, jak umírá Brandon Lee včetně scény, kde SKUTEČNĚ umírá, protože místo slepého náboje byl vystřelen náboj opravdový

- A taky Into the Wild, když sem četla část knížky, kde hlavní hrdina umřel seděla sem zrovna v metru. Musela jsem po každé druhé větě dávat přestávky na smrkání a utírání slz. Ale přišlo mi tak nějak osvobozující si z toho zabrečet, i když lidi divně čuměli.

Myslím, že v kulturním prostoru je tématiky smrti fakt hodně, asi i proto, že ve skutečném prostoru ji adresujem až nevhodně málo. Je to nějaká zvláštně odosobněná forma zpracovávání smrti, ačkoliv se s ní přímo nekonfrontujeme.

Jen zdálky.

Ve filmu. V knize.

Kde to není skutečné.

Ty scény, které výše zmiňuju, mě nejvíc zasáhly, protože mi přišly opravdové.

Musím říct, že jsem si během toho přemýšlení uvědomila, že mně hrozně chybí možnost sdílet obavy a myšlenky o tom, čím je smrt.

No schválně, kdy jste naposledy druhému člověku říkali, co vás nejvíc děsí na smrti? Nebo jaký zobrazení smrti ve filmu a seriálu vás zaujalo? To je teprv level intimity. Ale proč vlastně?

Moje vlastní conclusion o smrti byla ta, že obecně mám úzkosti z věcí, které vytváří velký level nejistoty, protože je

- nemám pod kontrolou

- můžu si vymyslet spoustu šílených a katastrofických scénářů

Myšlenky o smrti, na které se nabalí úzkost, to je prostě brutální spirála, po které se můžete točit donekonečna, pořád je to čím živit.

Naštěstí taky jsem už zvládla své úzkosti zpracovávat do té míry, že z nich dokážu vylézt ven. A taky na konci každé zvládnuté úzkosti mě čeká odměna v podobě větší sebejistoty a pocitu, že toho hodně zvládnu. Život po zvládnuté úzkosti není nikdy už horší, je vždycky lepší.

Zní to jako hrozný klišé(a asi i je) ale nejistota není jen potenciální katastrofa, je to i věčná naděje.

Tak jsem došla k tomu, že nevím, jaká je smrt.

Ale kdo říká, že nebude minimálně stejně krásná a zajímavá jako zbytek mého života?

# data[].attributes.headline
Český rozhlas za pomocí různých pořadů celý červen připomíná politický proces a justiční vraždu Milady Horákové.

# data[].attributes.subject
Český rozhlas za pomocí různých pořadů celý červen připomíná politický proces a justiční vraždu Milady Horákové.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Proces s Miladou Horákovou a spol. byl největším a nejvýznamnějším monstrprocesem v komunistickém Československu. Na hlavní skupinu byly navázány desítky dalších procesů po celé republice.

Včetně těchto následných procesů došlo k deseti justičním vraždám, bylo uděleno 48 doživotních trestů a další tresty odnětí svobody v souhrnné délce 7 830 let. JUDr. Milada Horáková byla jedinou ženou, která byla v politických procesech po únoru 1948 odsouzena k smrti a opravdu popravena.

Radili sovětští poradci

Třeba Karel Kaplan v knize Politický proces s Miladou Horákovou a spol., komentované dokumenty (Epocha 2019) píše, že na přípravě se podíleli sovětští poradci, od kterých se českoslovenští kolegové teprve učili sovětskou „výrobní technologii" velkých politických procesů. Součástí know how bylo zapojení médií.

Prokurátor Josef Urválek konstatoval: „Nejúčinnější v celém procesu, a to hlavně jako výchovný prostředek, byl rozhlas. A jemu nutno věnovat prvořadou pozornost... Mám za to, že rozhlasová práce je obtížná a je třeba znát obsah celé materie a v příštím procesu bude tuto práci musit říditi přímo jeden z prokurátorů nebo jeho pomocníků."

Rozhlasová kampaň a hysterie

Jeho kolega Juraj Vieska prohlásil: „Mám za to, že film není šťastný prostředek na tuto věc, neboť fyziognomie obžalovaných ve většině případů budí soucit." Kampaň způsobila hysterické volání po nekompromisní fyzické likvidaci obžalovaných.

Dokumenty vypovídají o tom, že vše bylo pečlivě inscenováno: „Poslech provádí se v hostincích a při všech veřejných příležitostech. Zvláště je velmi kladné na venkově." Újezdní tajemník Jiroušek z Lanškrouna se vyjádřil: „Vzít na ně špagát, protože na ty lumpy je kulky škoda." Naopak v Janově při sklizni řepy ženy říkaly, že „je nutno tyto lidi jenom zavřít, ne však popravovat".
Celý červen se tak budeme věnovat dokumentům a seriálům, které celý proces i samotné aktéry představují.

# data[].attributes.attachment_link.title
70 let od procesu a smrti Milady Horákové

# data[].attributes.attachment_link.description
Proces s Miladou Horákovou a spol. byl největším a nejvýznamnějším monstrprocesem v komunistickém Československu. Na hlavní skupinu byly navázány desítky dalších procesů po celé republice. Včetně těchto následných procesů došlo k deseti justičním vraždám, bylo uděleno 48 doživotních trestů a další tresty odnětí svobody v souhrnné délce 7 830 let.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Brno 2015: 15396 pokut za stání na chodníku, 4 odtahy z chodníku.

Brno 2019: 16460 pokut za stání na chodníku, 4 odtahy z chodníku.

Proč se řeší zablokované silnice, ale zablokované chodníky ne?

# data[].attributes.attachment_link.description
Brno 2015: 15396 pokut za stání na chodníku, 4 odtahy z chodníku. Brno 2019: 16460 pokut za stání na chodníku, 4 odtahy z chodníku. Proč se řeší zablokované silnice, ale zablokované chodníky ne?

# data[].attributes.body
jak často v českém prostoru vidím, že lidi nerozumí rasismu v US a bagatelizují, co se tam děje.
Před pár dny jsem mluvila se svojí kamarádkou učitelkou z US, která pracuje ve škole, kde je většina afroameričanů z chudinských čtvrtí, často bez domova.
Popisovala mi, jak reagují jejich studenti, co jim říkají, čeho se bojí - středoškoláky trápí nejvíc strach o život vlastních i jejich blízké rodiny. Říkají, že když jejich rodiče ráno jdou pryč z domu, bojí se, že už se nevrátí.
Moje kamarádka říkala, že je pro ni těžké přiznat si, že její žáci často nemají vůbec kapacitu se něco učit, protože místo toho denně řeší základní existenční problémy jako kde budou spát a co budou jíst.
Věta, která mě nejvíc zasáhla, byla
"Nechápeme, proč nás lidi pořád nesnáší, vždyť jsme jen sami sebou"

# data[].attributes.headline
Co můžeme dělat proti rasismu jako běloši?

# data[].attributes.subject
Co můžeme dělat proti rasismu jako běloši?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
As we all know by now, Michael Brown, an unarmed black teenage boy, was gunned down by the police while walking to his grandmother's house in the middle of the afternoon. For the past few days my Facebook newsfeed has been full of stories about the incidents unfolding in Ferguson, Missouri.

But then I realized something.

For the first couple of days, almost all of the status updates expressing anger and grief about yet another extrajudicial killing of an unarmed black boy, the news articles about the militarized police altercations with community members and the horrifying pictures of his dead body on the city concrete were posted by people of color. Outpourings of rage and demands for justice were voiced by black people, Latinos, Asian Americans, Arab American Muslims. But posts by white people were few at first and those that I saw were posted mostly by my white activist or academic friends who are committed to putting themselves on the frontlines of any conversation about racial or economic injustice in America. And almost nothing, silence practically, by the majority of my nonactivist, nonacademic white friends- those same people who gleefully jumped on the bandwagon to dump buckets of ice over their heads to raise money for ALS and those same people who immediately wrote heartfelt messages about reaching out to loved ones suffering from depression following the suicide of the extraordinary Robin Williams, may he rest in peace. But an unarmed black teenager minding his own business walking down the street in broad daylight gets harassed and murdered by a white police officer and those same people seem to have nothing urgent to say about pervasive, systemic, deadly racism in America?

They have nothing to say?

Why? The simplest explanation is because Facebook is, well, Facebook. It's not the New York Times or a town hall meeting or the current events class at your high school. It's the internet playground for sharing cat videos, cheeky status updates about the joys and tribulations of living with toddlers, and humble bragging about your fabulous European vacation. Some people don't think Facebook is the forum for serious conversations. Okay, that's fine if you fall into that category and your wall is nothing but rainbows and happy talk about how much you love your life.

However, I think the explanation is more complex and mirrors the silence of many people that I witness in real life. A lot of white people aren't speaking out publicly against the killing of Michael Brown because they don't see a space for themselves to engage meaningfully in the conversation so that they can move to action against racism. It's not so much that they have nothing to say but rather they don't see an opportunity being opened up for them to say something or to do something that matters. Or they might not be sure what to say or how to do it. They might have a hard time seeing a role for themselves in the fight against racism because they aren't racist, they don't feel that racism affects them or their loved ones personally, they worry that talking about race and differences between cultures might make things worse, or they think they rarely see overt racism at play in their everyday lives. And, sometimes, they are afraid. There's a real fear of saying the wrong thing even if the intention is pure, of being alienated socially and economically from other white people for standing in solidarity with black people, or of putting one's self in harm's way, whether the harm be physical or psychological. I'm not saying those aren't valid fears but I am challenging white people to consider carefully whether failing to speak out or act because of those fears is justified when white silence and inaction mean the oppression and death of black people.

Let's talk about an active role for white people in the fight against racism because racism burdens all of us and is destroying our communities. And, quite frankly, because white people have a role in undoing racism because white people created and, for the most part, currently maintain (whether they want to or not) the racist system that benefits white people to the detriment of people of color. My white friends who've spoken out harshly against the murder of Michael Brown end with a similar refrain: What can I do that will matter in the fight against racism?

White people who are sick and tired of racism should work hard to become white allies.

In the aftermath of the murder of Michael Brown, may he rest in power, here are some ways for white people to become white allies who are engaged thoughtfully and critically in examining the situation in Ferguson and standing on the side of justice and equity. This list is a good place to start your fight to dismantle racial inequity and shine a light on the oppressive structures that lead to yet another extrajudicial killing of a black person.

1. Learn about the racialized history of Ferguson and how it reflects the racialized history of America. Michael Brown's murder is not a social anomaly or statistical outlier. It is the direct product of deadly tensions born from decades of housing discrimination, white flight, intergenerational poverty and racial profiling. The militarized police response to peaceful assembly by the people mirrors what happened in the 1960s during the Civil Rights Movement.

2. Reject the "He Was a Good Kid" narrative and lift up the "Black Lives Matter" narrative. Michael Brown was a good kid, by accounts of those who knew him during his short life. But that's not why his death is tragic. His death isn't tragic because he was a sweet kid on his way to college next week. His death is tragic because he was a human being and his life mattered. The Good Kid narrative might provoke some sympathy but what it really does is support the lie that as a rule black people, black men in particular, have a norm of violence or criminal behavior. The Good Kid narrative says that this kid didn't deserve to die because his goodness was the exception to the rule. This is wrong. This kid didn't deserve to die because he was a human being and black lives matter.

3. Use words that speak the truth about the disempowerment, oppression, disinvestment and racism that are rampant in our communities. Be mindful, political and socially aware with your language. Notice how the mainstream news outlets are using words like riot and looting to describe the uprising in Ferguson. What's happening is not a riot. The people are protesting and engaging in a justified rebellion. They have a righteous anger and are revolting against the police who have terrorized them for years.

4. Understand the modern forms of race oppression and slavery and how they are intertwined with policing, the courts and the prison industrial complex. We don't enslave black people on the plantation cotton fields anymore. Now we lock them up in for profit prisons at disproportionate rates and for longer sentences for the same crimes than white people. And when they are released, they are second class citizens stripped of voting rights and denied access to housing, employment and education. Mass incarceration is The New Jim Crow.

5. Examine the interplay between poverty and racial equity. The twin pillar of racism is economic injustice but do not use class issues to trump race issues and avoid the racism conversation. While racism and class oppression are tangled together in this country, the fact remains that the number one predictor of prosperity and access to opportunity is race.

6. Diversify your media. Be intentional about looking for and paying close attention to diverse voices of color on the tv, on the internet and on the radio to help shape your awareness, understanding and thinking about political, economic and social issues. Check out Colorlines, The Root or This Week in Blackness to get started.

7. Adhere to the philosophy of nonviolence as you resist racism and oppression. Dr. Martin Luther King advocated for nonviolent conflict reconciliation as the primary strategy of the Civil Rights Movement and the charge of His Final Marching Orders. East Point Peace Academy offers online resources and in person training on nonviolence that is accessible to all people regardless of ability to pay.

8. Find support from fellow white allies. Challenge and encourage each other to dig deeper, even when it hurts and especially when you feel confused and angry and sad and hopeless, so that you can be more authentic in your shared journey with people of color to uphold and protect principles of antiracism and equity in our society. Go to workshops like Training for Change's Whites Confronting Racism or European Dissent by The People's Institute. Attend The White Privilege Conference or the Facing Race conference. Some organizations offer scholarships or reduced fees to help people attend if funding is an issue.

9. If you are a person of faith, look to your scriptures or holy texts for guidance. Seek out faith based organizations like Sojourners and follow faith leaders that incorporate social justice into their ministry. Ask your clergy person to address antiracism in their sermons and teachings. If you are not a person of faith, learn how the world's religions view social justice issues so that when you have opportunity to invite people of faith to also become white allies, you can talk with them meaningfully about why being a white ally is supported by their spiritual beliefs.

10. Don't be afraid to be unpopular. Let's be realistic. If you start calling out all the racism you witness (and it will be a lot once you know what you're looking at) some people might not want to hang out with you as much. That's a risk you'll need to accept. But think about it like this: staying silent when you witness oppression is the same as supporting oppression. So you can be the popular person who stands with the oppressor or you can be the (maybe) unpopular person who stands for equality and dignity for all people. Which person would you prefer to be? And honestly, if some people don't want to hang out with you anymore once you show yourself as a white ally then why would you even want to be friends with them anyway? They're probably racists.

11. Be proactive in your own community. As a white ally, you are not limited to being reactionary and only rising up to stand on the side of justice when black people are being subjected to violence very visibly and publicly. Moments of crisis do not need to be the catalyst because taking action against systemic racism is always appropriate because systemic racism permeates nearly every institution and community in this country. Some ideas for action: organize a community conversation about the state of police-community relations* in your neighborhood, support leaders of color by donating your time or money to their campaigns or causes, ask the local library to host a showing and discussion group about the documentary RACE - The Power of an Illusion, attend workshops to learn how to transform conflict into opportunity for dialogue. Gather together diverse white allies that represent the diversity of backgrounds in your community. Antiracism is not a liberals only cause. Antiracism is a movement for all people, whether they be conservative, progressive, rich, poor, urban or rural.

12. Don't give up. We're 400 years into this racist system and it's going to take a long, long, long time to dismantle these atrocities. The antiracism movement is a struggle for generations, not simply the hot button issue of the moment. Transformation of a broken system doesn't happen quickly or easily. You may not see or feel the positive impact of your white allyship in the next month, the next year, the next decade or even your lifetime. But don't ever stop. Being a white ally matters because your thoughts, deeds and actions will be part of what turns the tide someday. Change starts with the individual.

This is a list of just 12 ways to be an ally. There are many more ways and I invite you to consider what else you can do to become a strong and loyal white ally. People of color, black people especially, cannot and should not shoulder the burden for dismantling the racist, white supremacist system that devalues and criminalizes black life without the all in support, blood, sweat and tears of white people. If you are not already a white ally, now is the time to become one.

People are literally dying.

Black people are dying and it's not your personal fault that black people are dying because you're white but if you don't make a purposeful choice to become a white ally and actively work to dismantle the racist system running America for the benefit of white people then it becomes your shame because you are white and black lives matter. And if you live your whole life and then die without making a purposeful choice to become a white ally then American racism becomes your legacy.

The choice is yours.
*Disclosure: I work at this organization but the views expressed in this piece are my own and not necessarily those of the organization.

# data[].attributes.attachment_link.title
Becoming a White Ally to Black People in the Aftermath of the Michael Brown Murder

# data[].attributes.attachment_link.description
As we all know by now, Michael Brown, an unarmed black teenage boy, was gunned down by the police while walking to his grandmother's house in the middle of the afternoon. For the past few days my Facebook newsfeed has been full of stories about the incidents unfolding in Ferguson, Missouri.But then I realized something.For the...

# data[].attributes.headline
Co si dnes myslíte, že vás měli naučit ve škole, a nestalo se to?

# data[].attributes.subject
Co si dnes myslíte, že vás měli naučit ve škole, a nestalo se to?

# data[].attributes.attachment_link.description
Nerds with Vaginas. 4,008,739 likes · 1,118,403 talking about this. The name of this page is called NWV bc all the admins have vaginas! This page is about us and dedicated to ALL nerds!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Wall Street Journal reported this week that Facebook had studied for two years whether its social network makes people more polarized.

Researchers concluded that it does, and recommended changes to the company's computerized systems to steer people away from vilifying one another. But the Journal reports that the company's top executives declined to implement most of the proposed changes.

Fostering open dialogue among people with different viewpoints isn't easy, and I don't know if Facebook was right in shelving ideas like creating separate online huddles for parents arguing about vaccinations. But I do want to talk over two nagging questions sparked by this article and others:

These questions are important because Facebook is not an ordinary company. Whether we are aware of it or not, the ways the company designs its online hangouts shape how we behave and what we believe.

In an extreme example, Facebook has acknowledged that it failed to prevent its social network from being used to incite a genocide in Myanmar. That's why it's crucial that Facebook makes good policy choices in fair-minded and transparent ways.

On the first question, The Wall Street Journal reported that Facebook decided not to make most of the suggested changes aimed at reducing the spread of divisive content in part because more material from the right than the left would have been affected, and the company was worried about triggering claims (again) that the company was biased against conservatives.

Some people at Facebook also said they believed that similar fears were behind Facebook's light touch on policing political speech in advertisements and posts.

If Facebook made these decisions on the merits, that would be one thing. But if Facebook picked its paths based on which political actors would get angry, that should make people of all political beliefs cringe.

This is not a partisan point. Facebook is obsessed with staying in the good graces of people with power, period. This is natural, to a point. (President Trump's anger at Twitter for adding fact-checking notices to two of his tweets this week shows there are consequences to such decisions.) But there should be a line between understanding the political reality and letting politics dictate what happens on your site.

People at Facebook say the company doesn't bend to politics. And Facebook in a blog post on Wednesday detailed its investments and changes that it said were intended to reduce polarization.

It also unnerves me that multiyear research into Facebook's impact on the world stayed entirely inside its walls. What happens at Facebook is too important to stay secret.

Five years ago, Facebook's chief executive, Mark Zuckerberg, touted research by its data scientists that found that the social network doesn't worsen the problem of "filter bubbles, " in which people see only information that confirms their beliefs. The public could evaluate the data and discuss an important question affecting much of our society.

Now, big-picture discussions about Facebook's impact are confined to internal posts or company conference rooms.

This is the opposite of Facebook's stance that it wants input from lawmakers and the public about important topics like what speech is harmful and how to prevent cyberattacks. It also runs counter to Facebook's efforts to work with independent fact checkers and create a quasi-independent board to adjudicate disputes over posts that violate the company's rules.

"People shouldn't have to rely on individual companies addressing these issues by themselves," Zuckerberg wrote in an opinion piece for the Washington Post last year. "We should have a broader debate about what we want as a society and how regulation can help."

It's a good principle - but not if Facebook believes it only when it's convenient.

The world of streaming video has inherited many of the entertainment industry's money feuds and other battles. That is one reason it's confusing to find something you want to watch.

Please admire this flow chart created by Edmund Lee, my colleague who writes about how the entertainment industry is changing. It shows how complex it can be for people to buy HBO Max, a Netflix-like video service from AT&T, the company that now owns HBO and the movie studio Warner Brothers.

If you're not one of the tens of millions of people who already subscribe to TV or online versions of HBO, you're all set to buy HBO Max directly if you like. (Although you might not be able to watch it on your TV set.) If you subscribe to a version of HBO already, consult Ed's chart.

Image

Credit... Edmund Lee

Why are there four versions of HBO? Why do you need to consult a flow chart to watch TV?

Well, it's messy for companies to transition from the rabbit-ears era of home entertainment to the Netflix age. Some of this is natural in any industry evolution. But the HBO tangle also shows that we are at the mercy of companies fighting over the reordering of entertainment.

For the first time, companies like Disney and HBO's parent company AT&T are trying to control everything from words on a script page to the pixels on a TV screen. It's as if Ford made all the parts that go into its cars, assembled them in its factories and sold vehicles from its showrooms. (For non-car people, that's not how it works.)

This has set off fights. Cable companies that have been the primary gateway to our living rooms don't want to give an inch to companies like AT&T, which wants you to watch "Friends" (a show it owns) on digital spots that it alone controls.

"Friends" and "Star Wars" will increasingly be locked behind their corporate bosses' digital walls. If you want to see both, you'll probably have to figure out who owns them and pay two different companies for the privilege of watching. Isn't TV fun and easy?!

That thing about policy having political consequences: In what would most likely be an unenforceable set of actions, the Trump administration is preparing an executive order that in part would make it easier for regulators to punish Facebook, Twitter and other internet companies for enforcing their policies on harmful posts. Please don't let this distract us from consequential topics like how dangerous conspiracies spread online.

The key to internet success is making the stars $$$: My colleague Taylor Lorenz writes about the changes Facebook's Instagram is making to let popular personalities make money more easily on the app, including allowing them to sell merchandise and share in the money Instagram generates from some video commercials. This hews closer to YouTube's revenue options, which keep the stars (and their fans) glued to the site.

The retail king backs secondhand clothing: Walmart said it's teaming up with a clothing resale website to let people buy previously owned clothing and accessories. Secondhand clothing websites have caught on recently among fashion lovers and those trying to buy less new stuff for environmental reasons. Walmart's support could make this trend go much bigger.

This is an incredibly elaborate Rube Goldberg contraption for shooting a basketball.
We want to hear from you. Tell us what you think of this newsletter and what else you'd like us to explore. You can reach us at Get this newsletter in your inbox every weekday; please sign up here. ontech@nytimes.com.

# data[].attributes.attachment_link.description
The Wall Street Journal reported this week that Facebook had studied for two years whether its social network makes people more polarized. Researchers concluded that it does, and recommended changes to the company's computerized systems to steer people away from vilifying one another.

# data[].attributes.headline
Great movie tip if you want to learn more about Chinese culture and society!

# data[].attributes.subject
Great movie tip if you want to learn more about Chinese culture and society!

# data[].attributes.attachment_link.description
Directed by Lulu Wang. With Shuzhen Zhao, Awkwafina, X Mayo, Hong Lu. A Chinese family discovers their grandmother has only a short while left to live and decide to keep her in the dark, scheduling a wedding to gather before she dies.

# data[].attributes.headline
Chovají se lidi kolem vás divně kvůli co-vidu?/Do people act weird around you because of co-vid?

# data[].attributes.subject
Chovají se lidi kolem vás divně kvůli co-vidu?/Do people act weird around you because of co-vid?

# data[].attributes.body
is from my uncle Andy and I love it. It also reminds me of Seattle that I miss dearly.