# data[].attributes.headline
МІНСЬКІ УГОДИ

# data[].attributes.subject
МІНСЬКІ УГОДИ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія для дорослих

# data[].attributes.attachment_link.title
2015. МІНСЬКІ УГОДИ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія для дорослих

# data[].attributes.headline
тест про війну 2022

# data[].attributes.subject
тест про війну 2022

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мішин Андрій Віталійович

# data[].attributes.attachment_link.title
Повномасштабне вторгнення в Україну | Тест з громадянської освіти - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з громадянської освіти (10 клас). Тест на знання учнів щодо російського вторгнення в Україну

# data[].attributes.headline
про війну з 2014

# data[].attributes.subject
про війну з 2014

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

Російсько-українська війна

Військова ситуація станом на 5 червня 2022 року під час російського вторгнення до України після наступу 24 лютого
Контролюється Україною
Контролюється Росією та проросійськими силами

Дата:

20 лютого 2014[1][2] — дотепер
(8 років, 3 місяці, 18 днів)

Місце:

Україна
Росія

Результат:

конфлікт триває:
інтервенція до Криму (2014),
окупація Криму (з 2014),
Війна на сході України (з 2014),
Повномасштабне російське вторгнення в Україну (2022)

Територіальні зміни:

Тимчасова окупація Автономної Республіки Крим і Севастополя,
частин Харківської, Запорізької, Херсонської, Миколаївської, Донецької та Луганської областей

Сторони

Росія:

Збройні сили РФ:

Сухопутні війська РФ

ВМФ РФ

ПДВ РФ

ВПС РФ

ГРУ ГШ РФ

ФСБ РФ

Росгвардія

Армійські корпуси на Донбасі

ДНР

ЛНР

РПО (з 2022)

РА (з 2022)

Іноземні добровольці

Підтримка (надання території):

Білорусь

Україна:

Збройні сили України

Сухопутні війська

Повітряні сили

ВМС України

ДШВ ЗСУ

ССО ЗСУ

ТрО ЗСУ

СБУ

МВС

Нацгвардія

ДПС України

Добровольці

Іноземні добровольці

Постачання зброї:

НАТО

Європейський Союз

Економічні санкції проти Росії:

Міжнародні санкції щодо Росії (з 2014), Санкції проти Росії (2022)

Командувачі

Верховні Головнокомандувачі:
Володимир Путін

Міністри оборони:
Сергій Шойгу

Головнокомандувачі:
Валерій Герасімов

Верховні Головнокомандувачі:
Олександр Турчинов (в.о.)
Петро Порошенко
Володимир Зеленський

Міністри оборони:
Павло Лебедєв
Ігор Тенюх (в.о.)
Михайло Коваль (в.о.)
Валерій Гелетей
Степан Полторак
Андрій Загороднюк
Андрій Таран
Олексій Резніков

Головнокомандувачі:
Юрій Ільїн
Михайло Куцин
Віктор Муженко
Руслан Хомчак
Валерій Залужний

Військові сили
див. Сили сторін | див. Сили сторін
Втрати

Проросійські сили:

Знищено: ~25500 (квітень 2022 року) [⇨]

Силові структури:

Загинуло: ~5574 (березень 2022 року) [⇨] не

Цивільне населення: загинуло: 3375+ (2021 рік) [⇨]
Іноземне цивільне населення: загинуло 300[3]

Загальні втрати усіх сторін і цивільного населення:
Загинуло: 13100—13300 (2021 рік) [⇨]

Історія України

Стародавність

Історичні епохи:

Палеоліт

Мезоліт

Неоліт

Енеоліт

Епоха бронзи

Залізна епоха

Археологічні культури:

Культури, що в науковій літературі асоційовані з ранніми індоєвропейцями, балтослов'янами, праслов'янами: Дніпро-донецька

Середньостогівська

Ямна

Шнурової кераміки

Тшинецько-комарівська

Сосницька

Чорноліська

Милоградська

Зарубинецька

Київська

Черняхівська

Інші: Трипільська

Катакомбна

Зрубна

Історичні союзи племен:

Кімерійці

Гети

Скіфи

Сармати

Венеди

Ставани (cлов'яни?)

Готи

Гуни

Античні міста Північного Причорномор'я

Середньовіччя

Слов'яни:

Анти

Антський союз

Склавіни

Східнослов'янські племінні союзи

Русь

Київська держава

Хрещення

Міжусобиці

Руські князівства: Київське

Волинське

Чернігівське

Галицьке

Переяславське

Турівське

Галицько-Волинське

Печеніги

Половці

Монгольська навала на Русь: Навала Батия

Золота Орда

Дике Поле

Королівство Руське

Велике князівство Литовсько-Руське:

Кревська унія

Велике князівство Руське

Повстання Глинського

Люблінська унія

Королівство Польське

бродники

Козацька доба

Бродники

Запорозька Січ

Військо Запорозьке Низове

Річ Посполита

Берестейська унія

Козацькі повстання

Повстання Хмельницького

Коліївщина

Гетьманщина

Переяславська рада

Велике князівство Руське

Руїна

Правобережжя

Лівобережжя

Новий час

Російська імперія

Мала Русь

Волинь

Поділля

Слобожанщина

Таврида

Кубань

Політичні організації

Габсбурзька монархія

Королівство обох Галичин

Королівство Галичини та Володимирії

Герцогство Буковина

Угорська Русь

Політичні організації

Українське національне відродження

Україна в Першій світовій війні

Революція

Українська Народна Республіка

Центральна Рада

Універсали ЦР

Берестейський мир

Директорія

Українська Держава

Західноукраїнська Народна Республіка

Польсько-українська війна

Акт Злуки

Махновський рух

Кубанська Народна Республіка

Українська Далекосхідна Республіка

Українська державність на Сірому Клині

Радянська доба

УРСР

Колективізація

НЕП

Коренізація

Індустріалізація

Голодомор 1932—1933

Великий терор 1937—1938

Україна в Другій світовій війні

Карпатська Україна

Пакт Молотова — Ріббентропа

Напад Німеччини і союзників на СРСР і німецько-радянська війна

Райхскомісаріат Україна

Радянські партизани

УПА

Українська Самостійна Соборна Держава

Депортація народів

Відлига

Русифікація

Дисидентський рух

Застій

Перебудова

Чорнобильська катастрофа

Народний рух України

Революція на граніті

Сучасність

Проголошення незалежності

Ядерне роззброєння

Прийняття конституції

Олігархізація

Латифундизація

«Приватизація держави»

Помаранчева революція

Міжмайдання

Революція гідності

Російська збройна агресія проти України

Демографічна криза

Хронологія • Битви • Історія культури
Категорія • Портал • Інші країни

п

о

р

Російсько-українська війна[1], також Російська збройна агресія проти України[1], також Війна за незалежність України — пряме й опосередковане застосування збройної сили Російською Федерацією проти суверенітету і територіальної цілісності України. Відкритими складовими російської збройної агресії проти України, що розпочалася 2014 року, є:[1]

Російське збройне вторгнення в Крим у лютому-березні 2014 року (з подальшим початком тимчасової окупації півострова Росією 20 лютого 2014)

Війна на сході України (на Донбасі) з квітня 2014 року, яка розпочалася зі створення під прикриттям «народних» виступів спецслужбами РФ террористичних так званих Донецької та Луганської «народних республік»

Широкомасштабне вторгнення Росії в Україну з 24 лютого 2022 року, яке розпочалося після тривалого військового нарощування та визнання Росією своїх маріонеткових утворень ДНР та ЛНР як незалежних держав.

27 січня 2015 року Верховна Рада України визнала Російську Федерацію агресором. 22 травня 2022 року Верховна Рада України визнала Російську Федерацію державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом та заборонила його пропаганду, а також пропаганду акту агресії Росії проти України.[⇨]

Станом на січень 2021 року, за даними ООН, загальна кількість людських втрат у війні становить 13 100—13 300 осіб. До цього числа входять 3 375 загиблих цивільних осіб, приблизно 4 150 загиблих українських військових, а також приблизно 5 700 загиблих проросійських бойовиків. Майже 1,8 млн осіб стали вимушеними переселенцями. [⇨]

На 2021 рік під російською окупацією перебувало 43 300 кв. км, або 7% української території. Після початку російського вторгнення 2022 року ця площа зросла у 2,9 рази. Окупованими є Автономна Республіка Крим, частини Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Запорізької областей та місто Севастополь. [⇨]

Передумови

Глобальні передумови та причини протистояння

Основними передумовами виникнення протистояння Росії й України, яке переросло у збройну агресію Росії проти України, є системна криза російської державності, яка трансформується російським політикумом у намагання відновити російську імперію, розширити контроль над частиною світу й утримати за собою світову гегемонію, втрачену з розпадом СРСР та економічним занепадом.[4]

Олександр Дугін у своїй книзі Основи геополітики: Геополітичне майбутнє Росії 1997 року, яка мала значний вплив на російську військову, поліцейську та зовнішньополітичну еліту, стверджував, що Україна повинна бути анексована Російською Федерацією, тому що нібито «Україна як держава не має геополітичного значення, особливого культурного імпорту чи загальнолюдського значення, географічної унікальности, етнічної винятковости, її певні територіальні амбіції становлять величезну небезпеку для всієї Євразії і без вирішення проблеми „українського питання“ говорити про континентальну політику взагалі безглуздо. Не можна дозволити Україні залишатися незалежною, якщо вона не буде санітарним кордоном, що було б теж неприпустимо».[5] Книга мала колосальний вплив на зовнішню політику Владіміра Путіна, що врешті призвело до російсько-української війни.[6]

Революція гідності

Євромайдан у Києві, 27 листопада 2013

21 листопада 2013 року в Україні розпочалися антиурядові протести як реакція на рішення Кабінету Міністрів України про призупинення процесу підготування до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Євросоюзом і значно поширилися після силового розгону демонстрації в Києві вночі 30 листопада. У рамках протестів кінця 2013 року відбувалися, зокрема, мітинги, демонстрації, студентські страйки.

Загалом ці протести були спрямовані на збереження законодавчо закріпленого геополітичного курсу України на Європу, що означав для Росії не лише подальший вихід України з-під контролю Росії, а й отримання Україною економічних, політичних, а в перспективі і військових гарантій збереження цього курсу.

Наслідком перемоги Революції стало відсторонення президента Януковича від влади та його втеча в Росію, відновлення конституції України 2004 року, скасування диктаторських законів, призначення дострокових президентських виборів. Зміна влади кардинально зменшила силу впливу Росії на Україну.

Революція гідності була приводом, який використала Росія для початку агресії, але ніяк не причиною війни. Є навіть версії, що російські спецслужби цілеспрямовано працювали на радикалізацію протестів з метою руйнування української державності загалом і таки скористались моментом тимчасової відсутності Президента, інших вищих посадових осіб, зокрема силових органів, для захоплення Криму.

Підготовка Росії до агресії та складові агресії

Інформаційна війна

Ключовою передумовою конфлікту стала дедалі більш неприязна політика путіністської Російської Федерації щодо України. Ця політика, з огляду на зміст російської пропаганди у ЗМІ, за останні роки стала просто ворожою, трансформувавшись від антиукраїнської пропаганди до пропаганди війни. Агресивність російської політики стосовно України вилилася у перші жертви з української сторони ще за часів режиму підконтрольного Росії В. Януковича[7]. Для протидії впливу російської пропаганди Державний комітет телебачення і радіомовлення України з літа 2014 року розпочав боротьбу з матеріалами сепаратистського й антидержавного характеру в ЗМІ.

Правова війна

Одним з аспектів підготовки Росії до агресії стало правове протистояння Росії і України. Правове та юридичне забезпечення протистояння з боку Росії здійснювалось на вищому законодавчому рівні шляхом прийняття тих чи інших постанов з питань, які дозволяли найбільш ефективно, з точки зору російського політикуму, сприяти вирішенню завдань повернення контролю над Україною. Серед таких питань найбільш розробленими виявились питання юридичного статусу Криму, рівня співробітництва України з НАТО та статусу російської мови в Україні.

Економічна війна

Передумовою до початку збройної агресії проти України стало економічне знекровлення України, яке проводилося шляхом прямого економічного тиску через торговельні та тарифні протистояння, блокування української торгівлі, перекриття постачання газу тощо. При цьому, економічне знекровлення України часто відбувалося за відсутності дієвої протидії або навіть прямої підтримки українського політикуму. Як приклад, підписання вкрай невигідної для України газової угоди Юлією Тимошенко подавалось як значне політичне досягнення очолюваного нею Кабінету Міністрів.

Економічна війна проти України була спрямована насамперед проти економіки сходу та півдня України, які через певні особливості залежали від Російської Федерації, зокрема як отримувачі сировини та енергоресурсів з Росії і як ринок збуту значної частки власної продукції.

Російська православна церква у війні

Значна частина російськомовного населення на сході України, наявність великого впливу російських ЗМІ та російської церкви, гібридна природа ведення війни Росією проти України призвели до прямого та непрямого залучення російської православної церкви до збройної агресії проти України. Серед непрямого залучення РПЦ до агресії проти України можна відзначити послання Московського патріарха Кирила Константинопольському патріарху Варфоломію, в якому патріарх Кирило заявив, що, починаючи з Майдану, «розкольники» (тобто УПЦ КП) і уніати «відкрито закликали до викорінення Православ'я» на теренах України, а «з початком бойових дій уніати і розкольники, отримавши в руки зброю, під виглядом антитерористичної операції стали здійснювати пряму агресію щодо духівництва канонічної Української Православної Церкви на сході країни»[8][9].

Окрім непрямого залучення церкви, зафіксовані також факти прямої її участі в агресії. Зокрема було виявлено, що окремі терористичні угрупування Росії зосереджувались при церквах, а окремі «святі отці» брали безпосередню участь у бойових діях проти України.

| Якби в Україні була одна церква, війни б не було, тому що Путін не мав би підтримки в Україні. Зараз вона у нього є — це Московський патріархат. Не просто словами, а діями допомагають, духовенство і віруючі Московського патріархату, сепаратистам і агресорам. |

— Філарет (Денисенко), [10]

Частина циклу статей

2014
Окупація Криму РФ

Головні теми

Хронологія Окупації Криму (2014)

Російсько-українська війна (з 2014)

Референдум про статус Криму 2014

Республіка Крим

Пов'язане

Історія Криму

Депортація кримських татар

Передача Кримської області зі складу РРФСР до складу УРСР

Президент Республіки Крим

Будапештський меморандум

Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією

Угода між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування ЧФ РФ на території України

Акції протесту проти НАТО у Феодосії

Харківські угоди

п

о

р

Хронологія

Російсько-українська війна

Історичні передумови

Конфлікт щодо острова Тузла

Євромайдан

Революція гідності

Проросійські виступи

Російська підривна діяльність в Україні

Основні теми

Анексія Криму

Війна на сході України

Інцидент у Керченській протоці

Російсько-українська економічна війна

Російсько-українська інформаційна війна

Російсько-українська кібервійна

Хакерські атаки на Україну (2017)

Хакерські атаки на Україну (2022)

Російсько-українська церковна війна

Анексія Київської митрополії

Мінська схизма

Російсько-українська культурна війна

Російсько-українська юридична війна

Справа «Україна проти РФ»

Російсько-українська криза (2021—2022) (реакції)

Вторгнення в Україну (2022) (реакції та протести)

Схожі теми

Радянська окупація України

Голодомори в Україні

Білорусько-російські відносини

Союзна держава

Українсько-російські відносини

Відносини Україна — НАТО

Відносини Росія — НАТО

Міжнародні санкції (компанії)

Висвітлення ЗМІ проросійських виступів

Друга холодна війна

Протести в Росії проти війни з Україною

Міжнародно-правовий статус ДНР та ЛНР

Проєкт і портал

Проєкт • Портал

п

о

р

«Законодавче забезпечення» агресії

1 березня 2014 року Рада Федерації РФ підтримала звернення президента Росії Владіміра Путіна про дозвіл на застосування Збройних сил Російської Федерації на території України.[11] Рада національної безпеки і оборони України у зв'язку з агресією з боку Росії ухвалила рішення привести Збройні сили України в повну бойову готовність і розробила «детальний план дій на випадок прямої військової агресії з боку РФ»[12].

Озброєні військові без розпізнавальних знаків на території аеропорту «Сімферополь»

Окупація Криму (22 лютого—18 березня 2014)

23 лютого 2014 року почалися проросійські та проукраїнські мітинги (в останніх брала участь велика кількість кримських татар на чолі з лідером Меджлісу Рефатом Чубаровим). 27 лютого невідомі озброєні люди без знаків розрізнення (ймовірно, колишні бійці розформованого 25 лютого спецпідрозділу «Беркут», що брали участь у придушенні протестів у Києві, та російські спецпризначенці) захопили та блокували Верховну Раду Криму й інші адміністративні будівлі, аеропорти в Сімферополі та Севастополі, установи зв'язку, засоби масової інформації тощо. На їхню вимогу до Парламенту Криму прийшла частина депутатів, які проголосували за проведення референдуму про розширення автономії Криму 25 травня 2014, в день президентських виборів в Україні. При цьому присутність кворуму є сумнівною, оскільки ЗМІ на засідання не допустили.[13] Невдовзі було двічі змінено дату референдуму: перенесено спершу на 30 березня, а потім — на 16 березня. Було змінено також формулювання питання: замість розширення автономії йшлося про приєднання до складу Росії. Однак, оскільки Україна є унітарною державою, питання про відокремлення регіону можна було вирішувати лише на загальнонаціональному референдумі. З огляду на це, ще до проведення референдуму лідери країн ЄС, США та багатьох інших визнали його незаконним, а його результати — недійсними.

У ніч на 27 лютого будівлі Верховної Ради та Уряду АРК захопили озброєні невідомі особи та встановили на будівлях російські прапори. За словами народного депутата Сергія Куніцина, адміністративні будівлі захопили професійно підготовлені люди, озброєні автоматичними карабінами, кулеметами, гранатометами тощо[14]. За повідомленнями ЗМІ, центр Сімферополя було перекрито правоохоронцями, піднятими по тривозі[15], обмежено рух громадського транспорту[16].

16 березня 2014 року відбувся «референдум» про статус Криму, на якому, за офіційними даними Росії, 96,77 % жителів АРК і міста Севастополь проголосували за возз'єднання цих територій з Російською Федерацією. 17 березня Верховна Рада АРК проголосила незалежність Республіки Крим, а 18 березня у Георгіївській залі Московського Кремля Президент Росії Володимир Путін спільно з самопроголошеними Головою Ради Міністрів АРК Сергієм Аксьоновим, спікером Верховної Ради АРК Володимиром Костантиновим і головою СМДА Олексієм Чалим підписали Договір про прийняття Республіки Крим до складу Росії. 21 березня Рада Федерації Росії прийняла закон про ратифікацію Договору від 18 березня та закон про утворення нових суб'єктів федерації — Республіки Крим і міста федерального значення Севастополь, закріпивши анексію цих регіонів Росією.

Проросійські виступи на сході та півдні України

Мета та методи виступів

Починаючи з 1 березня 2014 року, відбулася низка акцій, проведених за участі російських спецслужб у східних, центральних і південних регіонах України у березні-квітні 2014 року, учасники яких виступали здебільшого за відокремлення півдня і сходу України та приєднання цих регіонів до Російської Федерації, проведення референдуму щодо федерального устрою України, надання російській мові статусу другої державної та проти нової української влади. На противагу цим акціям, у східних і південних регіонах проукраїнські сили проводять акції на підтримку територіальної цілісності України та її державного устрою.

Мапа проросійських акцій в Україні (березень-квітень 2014)

Проросійські пропагандистські мітинги

Захоплення державних установ проросійськими незаконними збройними формуваннями

Тимчасове захоплення обласної державної адміністрації

Окуповано Росією

Окупація Криму Російською Федерацією та прояви українофобії проросійських мітингувальників на півдні та сході України спричинили велике обурення населення України, що за декілька днів переросло в масові акції протесту.

Виступи в Донецьку і Луганську

У ході демонстрацій проросійські активісти здійснювали спроби захоплення державних установ (були захоплені будівлі Донецької, Луганської ОДА). Між учасниками проросійських і проукраїнських акцій виникали сутички: найбільші з них відбулися у Донецьку, під час яких постраждали десятки осіб і загинула щонайменше 1 особа.[17]

Виступи в Харкові

У ході демонстрацій проросійські активісти здійснювали спроби заволодіти та захопили Харківську ОДА. Між учасниками проросійських і проукраїнських акцій виникали сутички: найбільші з них відбулися у Харкові.

Виступи в Запоріжжі, Миколаєві, Херсоні

Протистояння в Одесі

2 травня 2014 року відбулися сутички, які переросли у масові заворушення в місті Одеса. Бійка була почата між проукраїнсько налаштованими громадянами, ультрас футбольних клубів «Чорноморець» та «Металіст» з одного боку й проросійськими сепаратистськи налаштованими активістами з іншого боку. Протистояння почалися у центрі міста на вулицях Грецькій, Дерибасівській, Грецькій площі, а згодом перейшли у гоніння проросійських активістів по більшій частині центра міста на їх місце дислокації, Куликове поле. Саме там, на Куликовому полі, було найбільше жертв, зокрема, через займання штабу сепаратистів у Будинку профспілок.

Унаслідок протистоянь загинуло 48 осіб, 247 було поранено, 6 з них загинуло від вогнепальних поранень, інші під час пожежі у будинку профспілок.[18].

Оголошення в Україні «Особливого періоду»

Антитерористична операція

Початок антитерористичної операції (13 квітня—20 червня 2014)

17 березня в Україні вперше оголошена мобілізація указом в.о. Президента України О. В. Турчинова[19].

У період з 12 по 14 квітня терористами було захоплено ряд адміністративних будівель у містах Донецької області: Слов'янськ, Краматорськ, Артемівськ, Лиман, Дружківка, Єнакієво, Макіївка, Маріуполь, Горлівка, Харцизьк, Жданівка і Кіровське.[20]

15 квітня українські війська увійшли в Слов'янськ і Краматорськ, взяли під контроль аеропорти даних міст. З 16 квітня по 1 травня терористами ДНР були захоплені адмінбудівлі міст: Новоазовськ, Сіверськ, Комсомольське, Красноармійськ, Родинське.[21] 28 квітня в Луганську сепаратисти оголосили про створення ЛНР, і почали захоплювати адміністративні будівлі Луганської області. За період 28 квітня — 2 травня були захоплені: Станиця Луганська, Луганськ, Красний Луч, Первомайськ, Алчевськ, Антрацит, Свердловськ, Стаханов.[22]

11 травня було проведено псевдореферендуми що до незалежності ДНР і ЛНР. За даними яких, за незалежність проголосувало 89,07 % і 96,2 % відповідно[23].

22 травня відбувся напад на табір сил антитерористичної операції (АТО) під Волновахою, сепаратисти вночі завдали неочікуваного удару українській армії, 18 військовослужбовців було вбито.[24]

26 травня відбувся бій за Донецький аеропорт, це була перша масштабна успішна операція сил АТО, за допомогою авіації та десанту, було знищено до 300 сепаратистів, при цьому українська армія не понесла жодних втрат.[25]

4 червня сили антитерористичної операції повністю звільнили Лиман Донецької області від терористів.[26]

13 червня українські війська звільнили Маріуполь.[27] 14 червня сепаратисти збили Іл-76 Збройних сил України, що доправляв військових у Луганський аеропорт, унаслідок якого загинуло 49 осіб, в тому числі екіпаж літака. Того ж дня були здійснені численні напади терористів на блокпости сил АТО, під час яких було вбито 6 військовослужбовців. Загалом за день втрати силовиків склали 55 чоловік, що є найбільшою військовою втратою України за часи незалежності.[28]

19 червня була розпочата підготовка до перемир'я, основні сили АТО були кинуті на взяття під контроль державного кордону Донбасу, що було фактично зроблено до вечора.[29]

Хід звільнення території від терористів з 1 липня

Пересування військової техніки України, березень 2015

Одностороннє припинення вогню (20-30 червня 2014 року)

20 червня Петро Порошенко віддав наказ про припинення бойових дій на окупованих терористами територіях, перемир'я було оголошене з 22:00 20 червня по 10:00 27 червня 2014 року. В представленому плані «припинення вогню» було 15 обов'язкових пунктів щодо його виконання[30].

За час перемир'я загинули 27 і було поранено 69 українських силовиків. Загальна кількість нападів сепаратистів на позиції АТО — 108 разів[31], зокрема терористи обстрілювали позиції українських військових на висоті Карачун, Краматорську, Амвросіївці та Рубіжне[32], бойовиками ДНР була захоплена військова частина ЗСУ 3004, що розташована в Донецьку.[33], а також збили Мі-8, у результаті чого загинуло 9 українських військових, у тому числі 3 члени екіпажу[34].

Під час одностороннього перемир'я відбувся обмін 10 заручників[35].

Після наради РНБО, Петром Порошенком було вирішено продовжити одностороннє перемир'я з 27 по 30 червня. Рішення викликало широке обурення в суспільстві, армії та добровольчих батальйонах.[36]

Поновлення антитерористичної операції

Рішенням РНБО АТО було відновлено, в перші години 1 липня 2014 року українськими військовими було завдано авіаційних та артилерійських ударів по позиціях терористів у Слов'янську, Краматорську, Луганську та іншим точках, загалом були атаковані 120 розвіданих раніше, скупченнях терористів.[37][38]

Протягом 1 липня поблизу Карлівки та Донецька відбулися танкові бої[39], в Донецьку був здійснений напад на Донецьке облуправління міліції, що раніше перейшло на бік ДНР[40][41], а також мінометним обстрілом терористами позицій українських військ поблизу Слов'янська було знищено Слов'янську телевежу на горі Карачун[42].

Вранці 2 липня сили АТО увійшли в Луганськ, почалась битва за місто. Багато сепаратистів здалися українським військовим.[43] Бойовикам ЛНР з Росії було поставлено 20 танків і 122 одиниці бронетехніки,[44] також було відомо про передачу 10 установок БМ-21 «Град».[45]

У боях поблизу Слов'янська та Миколаївки 3 липня було знищено 6 пунктів терористів, втрати — не менше 150 чоловік, зі сторони українських військових — 2 вбитих і 4 поранених.[46]

5 липня, після поразки в Миколаївці, терористи відступили зі Слов'янська, українські війська зайняли місто, підняли прапор України.[47] Колони сепаратистів відступили і з Краматорська, близько 1 тисячі бойовиків, разом з Гіркіним колоною рушили до Донецька.[48] Того ж дня від терористів було звільнено Краматорськ, Дружківку, Костянтинівку. Всі сили сепаратисти кинули на оборону Донецька, Луганська, Горлівки, покидаючи при цьому інші населені пункти[49]

6 липня українські війська зайняли Артемівськ, під контролем терористів залишилось 7 великих міст Донбасу: Донецьк, Горлівка, Луганськ, Сніжне, Антрацит, Краснодон і Сєвєродонецьк.[50]

10 липня сили АТО завдали ряд успішних авіаційних ударів по позиціям терористів, було знищено близько 100 бойовиків, 2 танки й установку «Град», в ході наступу звільнили Сіверськ. Основними епіцентрами боїв стали Донецьк і Луганськ.[51]

11 липня відбувся обстріл з установок БМ-21 «Град» проросійськими сепаратистами табору сил антитерористичної операції неподалік села Зеленопілля Луганської області. Внаслідок атаки загинуло 19 українських військовослужбовців, 93 були поранені.[52] У відповідь українськими військовими було завдано серії авіаударів, було знищено численні бази і колони терористів. Всього протягом доби виконано 16 вильотів, було знищено близько 1000 бойовиків.[53][54]

15 липня поблизу селища Ізварине сили АТО були обстріляні з гранатометів, унаслідок чого 8 осіб загинуло.[55] Російським авіаударом знищений будинок у місті Сніжне Донецької області. В результаті удару загинуло 11 осіб.[56]

16 липня російським винищувачем МіГ-29 був збитий український штурмовик.

17 липня російські сили ППО з установки ЗРК «Бук-М» збили пасажирський Боїнг-777 рейсу МН17 Амстердам-Куала-Лумпур, в результаті чого загинули всі 298 осіб, які були на борту. Збиття Боїнга спричинило нову хвилю міжнародних санкцій західних держав проти Російської Федерації.

У серпні 2014 року Російська Федерація задіяла під Луганськом сили кількох батальйонних тактичних груп для прориву українського оточення навколо міста. Батальйонні тактичні групи були сформовані на основі десантно-штурмових полків 104 ДШП та 234 ДШП псковської 76-ї десантно-штурмової дивізії, мотострілецьких бригад 15 ОМСБр, 18 ОМСБр, 74 ОМСБр, 136 ОМСБр та 200 ОМБСр, а також підрозділів 61-ї бригади морської піхоти. Мотострілецькі підрозділи 200-ї бригади використовували танки Т-72Б3, а 136-ї бригади — Т-90А[57].

Наприкінці серпня добровольчі підрозділи і загони ЗСУ загальною чисельністю близько 1500 осіб зробили спробу пробитися до важливого вузла Іловайська, але Росія застосувала свої регулярні війська, внаслідок чого була оточена, загинула і потрапила до ворожого полону значна кількість (від 229 до 459 загинуло за різними оцінками) захисників України.

Скориставшись поразкою підрозділів ЗС України під Іловайськом, російські підрозділи просунулися на захід і, зокрема, захопили Тельманівський район з узбережжям Азовського моря до Маріуполя.

Зазначені події невдовзі стали однією з причин укладання 5 вересня 2014 р. Мінських угод щодо тимчасового припинення вогню на фронті і початку політичного врегулювання.

Бої за Дебальцеве та Мінська угода 2015 року

Хід протистояння у 2016—2020

14 лютого 2018 року окупаційні війська РФ в Криму зняли блокпости на пунктах пропуску. 15 лютого 2018 року, під час проведення тренувань з протиповітряної оборони Збройних Сил України силами та засобами Повітряних Сил ЗС України було зафіксовано активізацію дій повітряної компоненти Повітряно-Космічних Сил Російської Федерації, вздовж східного повітряного кордону України.

Винищувальна та бомбардувальна авіації країни агресора здійснювала вильоти з аеродромів Курськ, Міллерово, Гвардійське та Саки з максимальним наближенням до державного кордону України та лінії розмежування. Окрім того, група стратегічних бомбардувальників-ракетоносців Ту-95 у супроводі пари винищувачів Су-30 РФ проліт в повітряному просторі АР Крим та відпрацював умовні пуски крилатих ракет у напрямку материкової частини України[58][59].

Вдень 22 березня 2018 року, сили і засоби української ППО привели в бойову готовність після провокації авіації Росії в районі Чорного моря. Вдруге за місяць було зафіксовано провокативні дії з боку повітряної компоненти повітряно-космічних сил Російської Федерації, вздовж східного та південного повітряного кордону України. Виявивши загрозу зі сторони країни агресора усі визначені сили та засоби протиповітряної оборони були приведені в бойову готовність, задля відсічі у разі застосування авіації повітряно-космічних сил Російської Федерації. Винищувальна та бомбардувальна авіація Росії здійснювала вильоти з аеродромів Шайковка, Кримськ та Бельбек з максимальним наближенням до державного кордону України, лінії розмежування між материковою частиною України та АР Крим, а також з наближенням, до 40 кілометрів, до берегової лінії зі сторони Чорного моря з подальшим польотом вздовж узбережжя Румунії, Республіки Болгарії та Республіки Туреччини. Окрім того, група дальніх стратегічних бомбардувальників-ракетоносців Ту-22, з повним боєкомплектом, у супроводі пари винищувачів Су-30 РФ здійснили політ у повітряному просторі АР Крим, Азовського та Чорного морів із відпрацювань певних умовних завдань зі здійснення ударів. За повідомленням, такі дії авіації Російської Федерації викликані передусім реакцією на проведення чергового етапу командно штабних тренувань у повітряних силах ЗСУ та з метою умовного відпрацювання блокади протоки Босфор[60] Надвечір рівень бойової готовності було знижено до постійного чергування.[61].

30 квітня — згідно Закону України[62] система заходів, які передбачала АТО була доповнена комплексом військових і спеціальних організаційно-правових заходів ООС, загальне командування перейшло від СБУ до Об'єднаного оперативного штабу ЗС України під керівництвом Генерального штабу Збройних Сил України. Першим Командувачем Об'єднаних сил на Донбасі було призначено генерал-лейтенанта Сергія Наєва[63].

Інцидент у Керченській протоці

25 листопада 2018 року відбувся Бій біля Керченської протоки у якому МБАКи «Бердянськ», «Нікополь» та рейдовий буксир «Яни Капу» здійснювали плановий перехід з порту Одеси до порту Маріуполь Азовського моря. Буксир «Яни Капу» зазнав тарану з боку російського прикордонного корабля «Дон». Потім коли вони вийшли з 12-мильної зони катери ПС ФСБ РФ відкрили вогонь по корабельній групі Військово-Морських Сил ЗС України.

Ескалація російської агресії (2021—2022)

У 2021 році Росія розкритикувала масштабні військові навчання НАТО під назвою Defender-Europe 21[64][65], одні з найбільших військових навчань під проводом НАТО в Європі за останні десятиліття, які почалися у березні 2021 року. Військові навчання складалися з «майже одночасних операції на більш ніж 30 тренувальних ділянках» у Центральній та Східній Європі[66][67]. Представник України в Тристоронній контактній групі по Донбасу Олексій Арестович повідомив, що «початок масштабних навчань НАТО під назвою Defender Europe 2021 означає „захист Європи“. Сценарій такий, що від Балтійського до Чорного моря ми відпрацьовуємо, ну, скажімо прямо, війну з Росією, сценарій збройного протистояння з Росією»[64]. 15 квітня 2021 року речниця МЗС Росії Марія Захарова заявила, що лише на 2021 рік «НАТО планує сім військових навчань в Україні. Незабаром поблизу України розпочнеться активна фаза навчань Defender Europe 2021, наймасштабніших навчань за багато років»[65].

Наприкінці березня — на початку квітня 2021 року російські військові перекинули велику кількість озброєння і техніки з західної та центральної Росії, а також із Сибіру, ​​в окупований Крим і навчальний центр Погоново за 17 км на південь від Воронежа[68]. Спеціалісти з групи розвідки «Джейнс» виявили чотирнадцять російських військових частин з Центрального військового округу, які перемістилися під російсько-український кордон, назвавши це найбільшим неоголошеним військовим пересуванням після вторгнення в Крим 2014 року[69]. Головнокомандувач Збройних сил України Руслан Хомчак повідомив, що Росія розмістила вздовж кордону двадцять вісім батальйонних тактичних груп і очікується, що буде доставлено ще двадцять п'ять[70], у тому числі в Брянській та Воронезькій областях Росії (Західний військовий округ). Наступного дня російське державне інформаційне агентство ТАРС повідомило, що п'ятдесят її БТГ, що складаються з 15 000 солдатів, були зібрані для навчань у Південному військовому окрузі, до якого входить окупований Крим, а також він межує з зоною конфлікту на Донбасі[71]. Станом на 9 квітня голова Державної прикордонної служби України підрахував, що 85 000 російських військових уже перебувають у Криму або в межах 40 км від українського кордону[72].

Президент України Володимир Зеленський розмовляв з американським президентом Джо Байденом і закликав членів НАТО прискорити рух України до членства в альянсі[73][74]. Речник Кремля запевнив, що російські військові переміщення не становлять загрози[75], однак російський чиновник Дмитро Козак попередив, що російські сили можуть діяти для «захисту» російських громадян в Україні і будь-яка ескалація конфлікту означатиме «початок кінця України» – «не постріл в ногу, а в обличчя».[76][77] На той час близько пів мільйона людей у ​​самопроголошених ДНР і ЛНР отримали російські паспорти.[78] Росія відмовилася від запрошення України взяти участь у зустрічі з Францією, Німеччиною та ОБСЄ.[79][80] Канцлер Німеччини Ангела Меркель зателефонувала президентові Росії Владіміру Путіну з вимогою припинити нарощування військової загрози[81]. Прес-секретар Білого дому США Джен Псакі оголосила на початку квітня 2021 року, що скупчення російських військ на кордоні з Україною було найбільшим з 2014 року.[82]

24 березня Президент України Зеленський підписав Указ № 117/2021, яким затверджується «стратегія деокупації та реінтеграції тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя»[83].

17 квітня ФСБ затримала генерального консула України в Санкт-Петербурзі Олександра Сосонюка за звинуваченнями в шпигунстві, обвинувачуючи Сосонюка в спробі отримати секретну інформацію з баз даних[84][85]. Міністерство закордонних справ Росії заявило, що викликало тимчасового повіреного у справах України Василя Покотила і повідомило йому, що Сосонюк має покинути країну до 22 квітня.[86] Міністерство закордонних справ України згодом заявило, що Сосонюк був протриманий кілька годин, перш ніж був звільнений.[87] МЗС також протестувало проти затримання Сосонюка та відкинуло звинувачення Росії, додавши, що видворить «старшого дипломата посольства Росії у Києві» у відповідь на «провокацію» протягом 72 годин з 19 квітня.[88]

22 квітня міністр оборони Росії Сергій Шойгу оголосив про скорочення навчань із поверненням військ на бази до 1 травня, але залишивши обладнання на навчальному базі Погоново для щорічних навчань з Білоруссю у вересні 2021 року.[89]

У вересні 2021 року Україна провела військові навчання з силами НАТО. Кремль попередив, що розширення військової інфраструктури НАТО в Україні перетне «червоні лінії» для президента Путіна[90]. У вересні майже 200 тис. російських військовиків брали участь у великих спільних російсько-білоруських військових навчаннях «Захід-2021», зосереджених на «західному стратегічному напрямку», як його називає російський Генштаб.[91][92]

Карта оцінки розвідки США щодо переміщення російських військ поблизу кордону з Україною станом на 3 грудня 2021 року. Згідно з оцінками, Росія розмістила близько 70 000 військовослужбовців, переважно на відстані 100—200 км від українського кордону. За оцінкою, чисельність може бути збільшена до 175 000 чоловік. Опубліковано: The Washington Post.[93]

У листопаді 2021 року Міністерство оборони Росії назвало розгортання кораблів ВМС США у Чорному морі «загрозою регіональній безпеці та стратегічній стабільності». У заяві міністерства сказано: «Справжньою метою діяльності США в Чорноморському регіоні є вивчення театру військових дій на випадок спроб Києва силою врегулювати конфлікт на Південному Сході»[94].

13 листопада президент України Володимир Зеленський заявив, що Росія знову зібрала 100 тис. військових у прикордонній зоні[95], більше ніж за оцінками США —приблизно 70 тис.[93]. На початку листопада повідомлення про нарощування російської армії спонукали чиновників США попередити ЄС, що Росія може планувати вторгнення в Україну[96][97]. Прес-секретар Кремля Дмитро Пєсков спростував звинувачення, що Росія готується до вторгнення в Україну[98]. Він звинуватив Україну в «плануванні агресивних дій проти Донбасу»[99]. Пєсков закликав НАТО припинити «зосередження військового кулака» біля кордонів Росії та припинити озброювати Україну сучасною зброєю[100].

26 листопада президент Зеленський звинуватив Росію в підтримці плану повалення його уряду[101]. Росія спростовувала його звинувачення[102].

30 листопада Путін заявив, що розширення присутності НАТО в Україні, особливо розгортання будь-яких ракет великої дальності, здатних завдати удару по Москві, або системи протиракетної оборони, подібно до Румунії та Польщі, було б питанням «червоної лінії» для Кремля. Він сказав, що ці системи протиракетної оборони можуть бути перетворені на пускові установки наступальних крилатих ракет великої дальності[103][104][105]. За словами Путіна, «якщо якісь ударні системи з'являться на території України, час польоту до Москви становитиме 7-10 хвилин і п'ять хвилин у разі розгортання гіперзвукової зброї»[106]. Генеральний секретар НАТО Єнс Столтенберг заявив: «Лише Україна та 30 союзників по НАТО вирішують, коли Україна буде готова приєднатися до НАТО. Росія не має права вето, Росія не має права голосу, і Росія не має права створювати сфери впливу, щоб спробувати контролювати своїх сусідів»[107][108]

1 грудня Росія звинуватила Україну в розгортанні половини своєї армії — близько 125 тис. військовослужбовців — на Донбасі для протистояння проросійським сепаратистам[109]. 3 грудня президент Путін розкритикував Україну за використання безпілотника турецького виробництва Bayraktar TB2 проти проросійських сепаратистів на Донбасі, заявивши, що цей крок порушує Мінські мирні угоди[110]. 9 грудня Росія звинуватила Україну в переміщенні важкої артилерії до лінії фронту, де воюють російські окупаційні війська з українськими силами[111]. Начальник російського Генерального штабу Валерій Герасимов заявив, що «поставки [НАТО] в Україну гелікоптерів, безпілотних літальних апаратів та літаків підштовхують українську владу до різких і небезпечних кроків. Будь-які провокації української влади шляхом примусового врегулювання проблем Донбасу будуть придушені»[112].

2 січня 2022 року президент Джо Байден розмовляв з президентом Зеленським і дав зрозуміти, що Сполучені Штати і їхні союзники та партнери дадуть рішучу відповідь у разі, якщо Росія вторгнеться в Україну[113].

17 січня російські війська та озброєння почали прибувати до Білорусі для спільних навчань «Союзницька рішучість», які планувалися в лютому 2022[114]. Міністр оборони Великобританії Бен Воллес оголосив, що Великобританія постачатиме Україні протитанкове озброєння повітряним транспортом.[115]

Співробітники розвідки США попередили, що Росія планує великий військовий наступ на Україну в січні 2022 року[116]. Міністр оборони Ллойд Остін і генерал Марк Міллі, голова Об'єднаного комітету начальників штабів, заявили про готовність США підтримати антиросійське повстання в Україні[117]. 19 січня 2022 року президент Джо Байден заявив, що, на його думку, Росія вторгнеться в Україну[118]. Байден сказав, що повномасштабне вторгнення в Україну буде «найважливішим, що сталося у світі з погляду війни та миру» з часів Другої світової війни[119].

Сполучені Штати підрахували, що Росія може зібрати 175 тис. військовиків для вторгнення в Україну[120]. Міністр оборони України Олексій Резніков зробив заяву, що «у нас 250 000 офіційних… військовослужбовців, 400 тис. ветеранів і 200 тис. резервістів. 175 тис. (не)достатньо, щоб поїхати в Україну»[121]. Резніков також сказав, що Росія може почати широкомасштабний напад на Україну наприкінці січня 2022 року[122].

Сполучені Штати звинуватили Росію у відправці диверсантів в Україну для проведення «операції під фальшивим прапором», яка створила б привід для вторгнення Росії в Україну. Міністр закордонних справ Росії Сергій Лавров відкинув звинувачення США як «повну дезінформацію»[123]. Кремль неодноразово заперечував, що має будь-які плани вторгнення в Україну[119][124].

24 січня 2022 року секретар Ради національної безпеки і оборони України Олексій Данилов заявив, що переміщення російських військ біля кордону України «не новина» і «ми не бачимо жодних підстав для заяв про повномасштабний наступ на нашу країну»[125].

25 січня 2022 року міністр оборони України Олексій Резніков зробив заяву, що наразі не бачить загрози повномасштабного російського вторгнення в Україну[126][127]. Заступник міністра оборони України Ганна Маляр заявила, що різноманітних російських військ, зосереджених на кордонах України, «замало для повномасштабного вторгнення»[128].

26 січня 2022 року НАТО відправило кораблі та винищувачі до Східної Європи. Сполучені Штати заявили, що 8 500 військових перебувають у бойовій готовності[129]. США в офіційній відповіді Держсекретаря США Ентоні Блінкена відхилили вимогу Росії заборонити Україні вступити до НАТО[130].

28 січня 2022 року президент України Володимир Зеленський закликав Захід не створювати в його країні «паніку» через потенційне вторгнення Росії, оскільки постійні попередження про «неминучу» загрозу вторгнення ставлять під загрозу економіку України[131]. Зеленський сказав, що «ми не бачимо більшої ескалації» ніж на початку 2021 року, коли почалося військове нарощування Росії[132].

2 лютого 2022 року заступник міністра закордонних справ Росії Олександр Грушко засудив ініціативу США скерувати додаткові війська до Європи на підтримку союзників по НАТО у зв'язку з ескалацією конфлікту між Росією та Україною. Він охарактеризував це як «деструктивний» і «невиправданий» крок, який лише посилить напруженість.[133]

5 лютого 2022 року Росія відправила два літаки великої дальності, здатні патрулювати, у Білорусь у розпал напруженості навколо України.[134]

Карта із зображенням двох імовірних російських планів, опублікованих окремо Bild[135] і Центром стратегічних і міжнародних досліджень.[136]

7 лютого 2022 року Владімір Путін і Еммануель Макрон зустрілися для марафонських переговорів у Кремлі, але 5-годинні переговори не дали жодного позитивного рішення.[137]

11 лютого 2022 року радник Байдена з національної безпеки Джейк Салліван публічно попередив про ймовірність російського вторгнення в Україну до завершення зимових Олімпійських ігор 2022 року, закликаючи всіх американців негайно покинути Україну.[138][139] Американська розвідка оприлюднила подробиці того, як може статися вторгнення Росії в Україну. Було передбачено можливість повітряних нальотів Росії, а також ракетних ударів, радіоелектронної боротьби з наступним наземним вторгненням.[140] Високопоставлений чиновник адміністрації Байдена сказав журналістам: «Ми базуємо цю оцінку на тому, що ми бачимо на місцях на власні очі, а саме: продовження нарощування Росії на кордоні з Україною і відсутність значущих доказів деескалації.»[141] Розвідка США зазначила, що Росія планує вторгнутися в Україну 16 лютого 2022 року.[142]

15 лютого 2022 року Росія заявила, що відвела частину своїх військ з українського кордону, яку дехто сприйняв як спробу деескалації. Однак ситуація залишалася невизначеною. Цей крок Росії викликав підозру з боку західних лідерів, яка ще більше посилилася після того, як того ж дня на Україну була здійснена кібератака, яку, як вважають, організувала Росія.[143] Президент США Джо Байден не мав впевненості в тому, що Росія не вторгнеться, і закликав усіх американців в Україні негайно евакуюватися. Міністр закордонних справ Польщі Збігнєв Рау відвідав Москву, щоб обговорити поточну ситуацію з черговою спробою запобігти війні.[144] Деякі джерела стверджували, що російські війська підійшли ще ближче до українського кордону, вони забезпечені медичними засобами, а також перебувають на вогневих позиціях.[145]

16 лютого 2022 року, за даними розвідки США, до кордону з Україною було перекинуто ще близько 7 тис. російських військових.[146] Це сталося через день після того, як Москва заявила, що відвела частину своїх військ від українського кордону. Як вважають США, вторгнення в Україну не відбулося.

17 лютого 2022 року будівлю українського дитячого садка обстріляли з артилерії. Була висловлена підозра, що обстріл здійснили російські війська.[147] Внаслідок обстрілу ніхто не загинув, а Москва заперечила свою причетність до інциденту. Західні лідери попередили, що обстріл може бути операцією під «фальшивим прапором», яку Росія може використати для виправдання вторгнення в Україну.[148]

20 лютого 2022 року президент Росії Владімір Путін заявив, що дипломатичні спроби врегулювати український конфлікт необхідно активізувати. Він наголосив, що для запобігання конфлікту НАТО має серйозно поставитися до вимог Москви щодо гарантій безпеки. Після телефонної розмови з президентом Франції Еммануелем Макроном Путін розкритикував НАТО за «завантаження в Україну складної зброї та боєприпасів».[149]

21 лютого 2022 року указом Владіміра Путіна визнано терористичні квазідержави «ДНР» та «ЛНР» як незалежні державні утворення, офіційно введено на територію України регулярну армію, а також підписано Договір про дружбу, співпрацю та обопільну допомогу з так званими ДНР і ЛНР.

22 лютого 2022 року Сполучені Штати та Велика Британія оголосили, що в найближчі дні почнуть вводити санкції проти Росії.[150] Це сталося через день після того, як Путін заявив, що офіційно визнає «ДНР» і «ЛНР» незалежними регіонами, та почав вводити війська в ці частини Східної України.[151][152] Путін стверджував, що присутність більшої кількості російських збройних сил є просто для підтримки миру, однак це викликало серйозну реакцію з боку світових лідерів.[153] Того ж дня президент України Володимир Зеленський заявив, що розгляне можливість розриву дипломатичних відносин України з Росією.[154]

23 лютого 2022 року президент України Володимир Зеленський оголосив надзвичайний стан на 30 днів для всієї України, за винятком Донецької та Луганської областей, які перебувають у режимі надзвичайного стану з 2014 року.[155]

Увечері 23 лютого 2022 ватажки «ДНР» та «ЛНР» Денис Пушилін та Леонід Пасічник звернулись до Владіміра Путіна з проханням про воєнну допомогу.

Вторгнення 2022

Ірпінь після російського вторгнення

24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала новий етап восьмирічної війни проти України – повномасштабний наступ. Ворог здійснює масовані обстріли та бомбардування мирних українських міст та сіл.

А саме, 24 лютого 2022 року о 5 годині ранку Владімір Путін офіційно оголосив про «спеціальну операцію» в Україні, насправді ж це було початком звичайнісінького вторгнення в суверенну державу. Російські війська розпочали інтенсивні обстріли підрозділів ЗСУ на сході та перетнули північно-східні кордони, а також нанесли ракетно-бомбові удари по аеродромах і складах зброї по всій території України. Верховна Рада України одноголосно ухвалила запровадження воєнного стану.[156] Більшу частину доби по всій Україні лунали сирени повітряного нальоту.[157] Інфраструктура ІКТ в Україні погіршилася в результаті кібератак і бомбардувань армією Росії.[158][159] Були окуповані декілька українських міст і будівель, у тому числі Чорнобильська атомна електростанція.[160][161][162] Однак, за словами представника американської оборони, російська армія «стикається з більшим опором» (насамперед у напрямку Києва), «ніж вони очікували».[163]

До 8 квітня 2022 року Збройні сили України повністю звільнили Київщину, Житомирщину, Чернігівщину та Сумщину[164].

22 квітня 2022 року Міністерство оборони Російської Федерації оголосили цілі війни, розв'язаної в Україні — повний контроль над Донбасом та Південною Україною, включаючи сухопутний коридор у Крим і Придністров'я.[165]

Геноцид українців

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Російською Федерацією під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом українського народу. Вказується, що акти геноциду в діях Росії проявляються, зокрема, у вчиненні масових звірств в містах Буча, Бородянка, Гостомель, Ірпінь та інших.[166]

Геноцид, влаштований російськими військами в Україні під час російсько-української війни, може стати найбільшим у Європі з часів Другої світової війни.[167]

Ленд-ліз

26 квітня за ініціативи США на авіабазі «Рамштайн» у Німеччині відбулася зустріч глав оборонних відомств та начальників штабів понад 40-а держав світу задля координації збройної допомоги Україні. За підсумками зустрічі де-факто було створено антиросійську коаліцію. Німеччина приєдналася до країн-надавачів зброї. Сполучене Королівство та Франція ухвалили постачати в Україну артилерію та зенітно-ракетні комплекси.

Законопроєкт про ленд-ліз для оборони демократії Україною від 2022 року був прийнятий одноголосно в Сенаті США 6 квітня 2022 року[168][169] і прийнятий у Палаті представників 417 голосами проти 10 голосів[170][171] 28 квітня 2022 року.[172][173]

Реакція

Безпілотний літальний апарат PD-1, створений в Україні за допомогою волонтерів

Волонтерський рух в Україні

З початком війни проявилося погане забезпечення української армії, якій не вистачало навіть їжі та обмундирування. Через це в Україні виник потужний волонтерський рух, що став надавати військовим різноманітну допомогу — від продуктів і ліків до дорогої техніки (тепловізори, приціли, безпілотні літальні апарати, протикумулятивні екрани тощо). Інші волонтери займаються медичною допомогою потерпілим, підтримкою переселенців, пошуком зниклих безвісти та роботою зі звільнення полонених[174]. Зазвичай великі волонтерські групи працюють на основі краудфандингу, і деякі з них досягли стандартів прозорості, що значно перевищили державні[175]. Волонтерські організації діють у всіх підконтрольних Україні великих містах і багатьох інших населених пунктах; значну підтримку надає також українська діаспора[174][176].

Міжнародна гуманітарна допомога Україні

Санкції проти Росії

Проєкт «Стіна»

З метою підвищення рівня безпеки на суходільному кордоні між Україною та Російською Федерацією 3 вересня 2014 року Прем'єр-міністр України Арсеній Яценюк презентував фортифікаційний проєкт «Стіна» (Європейський вал). 10 вересня проєкт затвердив Президент України Петр Порошенко. Проєктом передбачено будівництво 2 оборонних рубежів, близько 1 500 км траншей і ходів сполучення, понад 8 тис. окопів для техніки, понад 4 000 бліндажів та 60-кілометрове невибухове загородження. У зв'язку з контролем частини прикордонної території України незаконними збройними проросійськими формуваннями та російськими військами, реалізація проєкту здійснюється в два етапи: на першому етапі будівництво укріплень на ділянці українсько-російського кордону в Чернігівській, Сумській і Харківській областях; на другому — в Луганській і Донецькій областях. Станом на 1 жовтня, за повідомленням Державної прикордонної служби України, реалізовується перший етап проєкту «Стіна».

Наслідки

Людські жертви

Станом на 31 січня 2021 року, за даними Управління верховного комісара ООН з прав людини, загальна кількість людських втрат становить 42—44 тис. осіб, з яких загинуло 13 100—13 300 осіб, поранено 29 500—33 500. До цієї кількості входить 3 375 загиблих і 7 000—9 000 поранених цивільних осіб, приблизно 4 150 загиблих і 9 700—10 700 поранених українських військових, а також приблизно 5 700 загиблих і 12 700—13 700 поранених проросійських бойовиків.[177] Серед загиблих є як загиблі безпосередньо від бойових дій, так і внаслідок необережного поводження зі зброєю та вибухівкою, ДТП, хвороб під час служби в зоні конфлікту, а також убивств і самогубств.

За даними Книги Пам'яті полеглих за Україну, станом на 2 листопада 2021 року загинуло 4 480 українських військовиків.

Окупація територій

Станом на 2021 рік під російською окупацією перебувало 43 300 кв. км, або 7% української території. Після початку російського вторгнення 2022 року ця площа збільшилася у 2,9 рази. Тимчасово непідконтрольні території включають АР Крим, частини Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Запорізької областей та місто Севастополь. Протягом перших місяців широкомасштабного вторгнення 2022 року Збройні сили України повністю звільнили від російських загарбників Київську, Чернігівську, Сумську та Житомирську області.

Військово-технічні втрати

Економічні наслідки

Екологічні наслідки

Це найменш досліджувана сьогодні тема. Однак на території Криму і окупованої частини Донбасу розташовані понад тисяча джерел іонізуючого випромінення (ДІВ).

Характеристика ситуації від Держатомрегулювання: «На території України станом на 2014 р. було 11 784 радіонуклідних джерел іонізуючого випромінювання. З них на території Автономної Республіки Крим, до її незаконної анексії Російською Федерацією, було 296 ДІВ. Внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації та ведення бойових дій на Сході України, в умовах відсутності державного регулюючого контролю ядерної та радіаційної безпеки, на території ОРДЛО опинилися 73 суб'єкти господарювання, які використовували 1 192 одиниці закритих радіонуклідних ДІВ. Станом на вересень 2014 р.: на окупованій частині Донецької області було 914 радіонуклідних ДІВ, на території непідконтрольних районів Луганської області — 278 радіонуклідних ДІВ…»[178].

Існує небезпека екологічної катастрофи на Донбасі внаслідок затоплення шахти Юний комунар (Юнком) (саме тут 1979 року відбулося випробовування застосування ядерного вибуху для потреб вугільної промисловості)[179], спричинене збройною агресією РФ, що стане екологічною катастрофою для всієї Європи[178][180].

Парадоксальним залишається факт, що МАГАТЕ продовжує дотримуватися позиції, що Україна (відповідно до резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 68/262, в якій було визнано суверенітет і територіальну цілісність України) повинна гарантувати безпеку всіх ядерних об'єктів і матеріалів на своїй території згідно з Угодою між Україною та МАГАТЕ. Отож Україна несе перед МАГАТЕ відповідальність навіть за ті ядерні об'єкти, що розташовані на незаконно анексованій території АРК і окупованих територіях Донецької та Луганської областей попри відсутність доступу українських спеціалістів до таких об'єктів.[178]

Окрім того, екологічну небезпеку становлять некомпетентні рішення окупаційної адміністрації щодо закриття шахт без врахування небезпеки виходу шахтних вод у водоносні горизонти і вище, ряд сховищ (відвалів) високотоксичних речовин. «До початку військового конфлікту в Донбасі було 4 240 потенційно небезпечних об'єктів (ПНО), у тому числі 227 шахт, 174 гідротехнічні об'єкти, 784 АЗС, 15 кар'єрів, 13 залізничних станцій, 128 мостів і шляхопроводів, 18 магістральних трубопроводів, 4 родовища нафти. 2160 об'єктів мали статус вибухо-, 24 — радіаційно-, 1320 — пожежо-, 176 — гідродинамічно-, 34 — біологічно- та 334 — хімічно-небезпечних. Сьогодні експертами визначено 176 ПНО, з яких 99 розташовані на непідконтрольній території».[181][182][183]

Міжнародна реакція на російську збройну агресію

У жовтні 2021 року Саміт Україна-ЄС підтвердив, що й далі називатиме РФ агресором за її дії щодо України та що за події на Донбасі та зрив перемир'я відповідальна саме Росія. Сторони наголосили на важливості повного виконання Мінських домовленостей, підкреслюючи «відповідальність Росії як сторони конфлікту».[184]

Оцінки та класифікація

27 січня 2015 року Верховна Рада України у своїй постанові звернулася до міжнародних організацій із закликом визнати Росію країною-агресором, констатуючи продовження воєнної агресії щодо України з боку Російської Федерації[185].

22 травня 2022 року Верховна Рада України визнала Російську Федерацію державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом, геноцид українців Росією, заборонила його пропаганду, а також пропаганду акту агресії Росії проти України.[186][187][188]

В українському суспільстві війну оцінюють у спектрі від Третіх визвольних змагань, війни за незалежність та вітчизняної війни до прагматичної спроби Росії утримати Україну в орбіті свого впливу.

Війна в культурі та пропаганді

Див. також

Список російських офіцерів, що загинули під час вторгнення в Україну (2022)

Російська інтервенція до Криму 2014

Війна на сході України

Докази причетності Росії до подій на сході України

Російсько-українські війни

Міжнародна коаліція на підтримку України

Дії українських партизанів на окупованих територіях (2014—2016)

Вибухи в Україні під час російської збройної агресії (2014-2015)

Катування та вбивства українських полонених під час війни на сході України

Російська підривна діяльність в Україні

Хронологія російської збройної агресії проти України (з 2014 р.)

Перелік чорноморських інцидентів за участі Росії та України

Примітки

↑ а б в г Василенко В. А. Російсько-українська війна 2014 року: причини, перебіг та політико-правові оцінки Архівовано 29 листопада 2014 у Wayback Machine. / [Володимир Василенко] // Український. Тиждень, 2014. — № 42. — С. 28-42.

↑ Колишній радник російського президента А. Ілларіонов та журналіст Ю. Колесніков вважають початком конфлікту 20 лютого 2014 року

↑ (298 осіб в збитому літаку + 1 італійський журналіст+1 консул Литви)

↑ Український вектор геополітики Росії: Передумови війни. Частина 2. Архів оригіналу за 7 листопада 2017. Процитовано 4 листопада 2017.

↑ Dunlop, John (31 січня 2004). Aleksandr Dugin's Foundations of Geopolitics. Demokratizatsiya: The Journal of Post-Soviet Democratization (Institute for European, Russian and Eurasian Studies (George Washington University)) 12 (1): 41. ISSN 1074-6846. OCLC 222569720. Архів оригіналу за 7 червня 2016.

↑ Farmer, Brit McCandless (12 квітня 2022). Aleksandr Dugin: The far-right theorist behind Putin's plan. 60 Minutes. CBS News. Процитовано 12 квітня 2022.

↑ Див.: Євромайдан

↑ Святейший Патриарх Кирилл призвал Предстоятелей Поместных Церквей возвысить голос в защиту православных христиан востока Украины. Архів оригіналу за 9 квітня 2016. Процитовано 23 грудня 2016.

↑ РПЦ замітає в Інтернеті сліди вчорашнього скандального листа свого патріарха. Архів оригіналу за 30 червня 2017. Процитовано 23 грудня 2016.

↑ Якби не УПЦ МП, в Україні не було б війни — Філарет. Суспільство (укр.). Архів оригіналу за 17 січня 2019. Процитовано 20 березня 2019.

↑ Росія оголосила Україні війну Архівовано 11 липня 2014 у Wayback Machine. // Українська правда. — Субота, 01 березня 2014, 17:23.

↑ Турчинов доручив привести ЗСУ у повну бойову готовність. Архів оригіналу за 27 червня 2014. Процитовано 11 липня 2014.

↑ ЗМІ: Рада АРК не може розглянути питання про всекримський референдум — у депутатів немає кворуму. Архів оригіналу за 30 вересня 2014. Процитовано 11 липня 2014.

↑ Кримську Раду захопили професіонали з озброєнням на місяць оборони – нардеп. ТСН. 27 лютого 2014. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 28 лютого 2014.

↑ У Криму по тривозі підняли внутрішні війська і весь особовий склад міліції. Український тиждень. 27 лютого 2014. Архів оригіналу за 6 жовтня 2014. Процитовано 28 лютого 2014.

↑ У Сімферополі невідомі бойовики захопили парламент та уряд Криму і вивісили над ними прапор РФ. Український тиждень. 27 лютого 2014. Архів оригіналу за 15 жовтня 2018. Процитовано 28 лютого 2014.

↑ Вторжение России в Украину: хроника за 26 февраля — 13 марта. Архів оригіналу за 6 липня 2014. Процитовано 11 липня 2014.

↑ В Одесі під час пожежі в Будинку профспілок загинули 38 людей, 8 із них вистрибнули з вікон Архівовано 4 травня 2014 у Wayback Machine. // 02.05.2014 | 22:40

↑ Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію»

↑ Вторжение в Украину: хроника за 5-15 апреля. Архів оригіналу за 13 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Вторжение России в Украину: хроника за 16-24 апреля. Архів оригіналу за 13 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Антитеррористическая операция в Донбассе: хроника за 1-31 мая. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Сепаратисти оголосили остаточні результати «референдуму»: За ДНР проголосувало 89 %. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Силы АТО понесли большие потери: фото и видео из Волновахи. Архів оригіналу за 29 травня 2014. Процитовано 6 липня 2014.

↑ В аэропорту Донецка началась антитеррористическая операция. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 6 липня 2014.

↑ Українські війська звільнили Красний Лиман від терористів. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 8 липня 2014.

↑ Погибших и раненых среди военнослужащих ВСУ в Мариуполе нет. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 6 липня 2014.

↑ День жалоби в Україні за військовими, які загинули на збитому бойовиками літаку. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 8 липня 2014.

↑ Турчинов: Кордон з Росією «фактично» закрит. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 8 липня 2014.

↑ Мирний план для Донбасу передбачає широкомасштабну амністію — Порошенко. Архів оригіналу за 9 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ За время перемирия погибли 27 и ранены 69 украинских силовиков. Архів оригіналу за 7 липня 2014. Процитовано 30 червня 2014.

↑ Боевики обстреляли пограничников и блокпосты АТО, есть раненые. Архів оригіналу за 24 червня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ Террористы захватили воинскую часть в Донецке. Архів оригіналу за 29 червня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ Под Славянском террористы сбили вертолет Ми-8 украинской армии. Архів оригіналу за 27 червня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ За дни перемирия произведен обмен десятью заложниками — Коваль. Архів оригіналу за 2 липня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ Порошенко отсрочил АТО: Украина присоединилась к ультиматуму ЕС. Архів оригіналу за 30 червня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ На Донбасі силовики обстрілюють терористів — джерело. Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ Коваль: Ми ведемо сьогодні вогонь по 120 розвіданих цілях. Архів оригіналу за 6 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Под Донецком идет танковый бой. Архів оригіналу за 1 липня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ Боевики напали на Донецкое облуправление милиции, есть заложники. Архів оригіналу за 7 липня 2014. Процитовано 1 липня 2014.

↑ Сегодня в Донецке: нападение на здание УВД. Архів оригіналу за 7 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Операция по антитеррору: последние события в Донбассе. Архів оригіналу за 27 червня 2014. Процитовано 28 червня 2014.

↑ Сили АТО увійшли в Луганськ. Архів оригіналу за 2 липня 2014. Процитовано 2 липня 2014.

↑ Боевикам ЛНР из России поставили 20 танков и 122 единицы бронетехники. Об этом в эфире 5 канала заявил руководитель управления информационной безопасности Национальной гвардии Юрий Стець. Архів оригіналу за 4 липня 2014. Процитовано 4 липня 2014.

↑ Минобороны насчитало в Украине 10 российских установок «Град». Архів оригіналу за 7 липня 2014. Процитовано 4 липня 2014.

↑ В боях под Славянском силы АТО уничтожили 150 боевиков — Тымчук. Архів оригіналу за 4 липня 2014. Процитовано 4 липня 2014.

↑ Заложники в Славянске: Боевики бросили оружие и деньги. Архів оригіналу за 7 липня 2014. Процитовано 5 липня 2014.

↑ Операция по антитеррору: последние события в Донбассе. Архів оригіналу за 4 липня 2014. Процитовано 5 липня 2014.

↑ В Краматорске подняли флаги Украины: фото из города. Архів оригіналу за 7 липня 2014. Процитовано 5 липня 2014.

↑ Террористы контролируют семь крупных городов Донбасса. Архів оригіналу за 9 липня 2014. Процитовано 7 липня 2014.

↑ Авиация сил АТО нанесла ряд успешных ударов по террористам. Архів оригіналу за 13 липня 2014. Процитовано 10 липня 2014.

↑ Бойовики обстріляли військових з «Градів». Загинули близько 30 бійців. Архів оригіналу за 11 липня 2014. Процитовано 11 липня 2014.

↑ Украинская авиация уничтожила две базы террористов в Донбассе. Архів оригіналу за 11 липня 2014. Процитовано 11 липня 2014.

↑ Черная пятница: что происходит в зоне АТО. Архів оригіналу за 13 липня 2014. Процитовано 12 липня 2014.

↑ Бойовики з гранатометів обстріляли силовиків біля Ізвариного: 8 загиблих — ЗМІ. Архів оригіналу за 18 липня 2014. Процитовано 18 липня 2014.

↑ Кількість загиблих під завалами в Сніжному збільшилась до 11 осіб. Архів оригіналу за 18 липня 2014. Процитовано 18 липня 2014.

↑ Veli-Pekka Kivimäki (April 2, 2017). Tankspotting: T-90As in the Donbass. Архів оригіналу за квітень 5, 2017. Процитовано травень 4, 2017.

↑ Росія направила винищувачі та бомбардувальники до кордонів України. https://www.unian.ua/. УНІАН. 15 лютого 2018. Архів оригіналу за 15 лютого 2018. Процитовано 15 лютого 2018.

↑ ЗСУ: літаки Росії вилетіли з аеродромів і максимально наблизились до кордону. https://www.radiosvoboda.org/. Радіо «Свобода». 15 лютого 2018. Архів оригіналу за 16 лютого 2018. Процитовано 15 лютого 2018.

↑ Росія провокує літаками: Українські ППО привели в бойову готовність. https://www.pravda.com.ua/. Українська правда. 22 березня 2018. Архів оригіналу за 23 березня 2018. Процитовано 22 березня 2018.

↑ Бойову готовність української ППО зняли. https://www.pravda.com.ua/. Українська правда. 22 березня 2018. Архів оригіналу за 23 березня 2018. Процитовано 22 березня 2018.

↑ Закон України «Про внесення змін до розділу XX „Перехідні положення“ Податкового кодексу України щодо відносин, пов'язаних із здійсненням заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях». Архів оригіналу за 6 лютого 2021. Процитовано 6 вересня 2020.

↑ Командувачем Об'єднаних сил на Донбасі призначено генерал-лейтенанта Сергія Наєва. Архів оригіналу за 4 травня 2021. Процитовано 6 вересня 2020.

↑ а б Україна: мета майбутнього Defender Europe 2021 вправа полягає у вправі до війни з Росією. UAWire. 4 квітня 2021. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ а б Брифінг речника МЗС Марії Захарової, Москва, 15 квітня 2021 р.. Міністерство закордонних справ Російської Федерації. 15 квітня 2021. Архів оригіналу за 18 квітня 2021.

↑ Почалося масштабне навчання НАТО Defender Europe під проводом армії. Army Times. 15 березня 2021. Архів оригіналу за 23 січня 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Німеччина каже, що Росія прагне «спровокувати» нарощування військ на кордоні України. Radio Free Europe/Radio Liberty. 14 квітня 2021. Архів оригіналу за 20 квітня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ ЄС та Великобританія обіцяють підтримку Україні після нарощування російських військ. The Guardian. Архів оригіналу за 9 квітня 2021. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Janes виявив на кордоні з Україною підрозділи Сухопутних військ Росії та балістичні ракети «Іскандер». Janes.com. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Хомчак: Двадцять вісім російських батальйонних тактичних груп дислокуються на кордоні з Україною. ukrinform.net. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Понад 50 батальйонних тактичних груп для боротьби з безпілотниками противника на навчаннях на півдні Росії. TASS. Архів оригіналу за 27 січня 2022. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Morris, Loveday (9 квітня 2021). На порозі України Росія посилює війська та надсилає Байдену повідомлення про регіональний вплив. The Washington Post. Архів /europe/russia-ukraine-military-biden-donbas/2021/04/09/99859490-96d3-11eb-8f0a-3384cf4fb399_story.html оригіналу за 10 квітня 2021. Процитовано 11 квітня 2021.

↑ Шиленко, Ольга (8 квітня 2021). Зеленський на передовій, оскільки Меркель закликає Путіна відвести війська. CTVNews. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Washington (2 квітня 2021). Президент Байден провів розмову з президентом України Зеленським в рамках зусиль заспокоїти Київ. The Wall Street Journal. ISSN 0099-9660. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Кремль каже, що військові переміщення поблизу України є оборонними, не становлять загрози. Reuters. 1 квітня 2021. Архів оригіналу за 10 грудня 2021. Процитовано 12 квітня 2021.

↑ Макіннон, Емі. Чи готується Росія воювати в Україні?. Foreign Policy. Архів оригіналу за 7 лютого 2022. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Конфлікт в Україні: Москва може «захищати» повстанців, підтримуваних Росією. BBC News. 9 квітня 2021. Архів оригіналу за 10 грудня 2021. Процитовано 12 квітня 2021.

↑ Чому Росія, можливо, не планує вторгнення, якого боїться Україна Архівовано 9 лютого 2022 у Wayback Machine., BBC News (15 квітня 2021 р.)

↑ Західні країни нокаутують Росію за те, що вона не бере участь у переговорах щодо України. MSN. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Amt, Auswärtiges. Заява Німеччини та Франції з нагоди зустрічі держав-учасниць ОБСЄ щодо незвичної військової активності на українсько-російському кордоні. wien-osze.diplo.de. Архів оригіналу за 12 лютого 2022. Процитовано 11 квітня 2021.

↑ Меркель вимагала від Путіна скоротити російські війська навколо України: заява Німеччини. Reuters. 8 квітня 2021. Архів оригіналу за 10 грудня 2021. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Конфлікт в Україні: Москва може «захищати» повстанців, підтримуваних Росією. BBC News. 9 квітня 2021. Архів оригіналу за 10 грудня 2021. Процитовано 10 квітня 2021.

↑ Зеленський запроваджує стратегію деокупації та реінтеграції Криму. Укрінформ. 24 березня 2021. Архів оригіналу за 12 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Teslova, Elena (17 квітня 2021). Росія затримала генерального консула України. Anadolu Agency. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 17 квітня 2021.

↑ Росія затримала консула України через секретну інформацію. Associated Press. 17 квітня 2021 р. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 17 квітня 2021.

↑ Росія та Україна видворять дипломатів на тлі зростання напруженості. Al Jazeera. 17 квітня 2021. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 18 квітня 2021.

↑ Росія: ФСБ затримала українця дипломата через секретну інформацію. Deutsche Welle. 17 квітня 2021. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 17 квітня 2021.

↑ Росія та Україна висилають дипломатів через зростання напруженості. France 24. 17 квітня 2021 р. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 18 квітня 2021.

↑ Heather A Conley; Matthew P Funaiole (22 квітня 2021). Розпакування російських військ, які нарощуються вздовж кордону України. Центр стратегічних та міжнародних досліджень. Архів оригіналу за 27 грудня 2021. Процитовано 27 грудня 2021.

↑ Розширення НАТО в Україні – «червона лінія» для Путіна, каже Кремль. The Hill. 27 вересня 2021. Архів оригіналу за 13 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Захід-2021: Росія демонструє військову міць за допомогою масштабних навчань разом із силами Білорусі. Sky News. 14 вересня 2021. Архів оригіналу за 18 січня 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Захід 2021: чого нас навчили російські масові військові навчання. The Moscow Times. 23 вересня 2021. Архів оригіналу за 23 лютого 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ а б Harris, Shane; Sonne, Paul (3 грудня 2021). /12/03/98a3760e-546b-11ec-8769-2f4ecdf7a2ad_story.html Росія планує масований військовий наступ проти України за участю 175 000 військових, попереджує розвідка США. Washington Post. Процитовано 12 січня 2022.

↑ Кремль заперечує плани вторгнення в Україну, звинувачує в загрозах НАТО. Astews_21. Архів оригіналу за 10 грудня 2021. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Президент України заявив, що біля кордону зібрано 100 000 російських військ. Times of Israel. 14 листопада 2021. Архів оригіналу за 18 листопада 2021. Процитовано 19 листопада 2021.

↑ Світ стурбований тим, що Путін ось-ось вторгнеться в Україну. CNBC.com. 17 листопада 2021. Архів оригіналу за 18 листопада 2021. Процитовано 19 листопада 2021.

↑ Російсько-український кордон: чому Москва розпалює напруженість. BBC News. 27 листопада 2021. Архів оригіналу за 25 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Росія критикує західну «істерію» щодо України. Deutsche Welle. 21 листопада 2021.

↑ США «збільшує» напруженість між Росією та Україною шляхом озброєння Києва – Кремль. The Moscow Times. 23 листопада 2021. Архів оригіналу за 27 листопада 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Кремль звинувачує Захід у штучному нагнітанні напруженості в Україні. Reuters. 21 листопада 2021. Архів оригіналу за 24 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Зеленський попереджає, що Україна "повністю готова" до нападу Росії. France 24. 26 листопада 2021.

↑ Зеленський заявив, що готовий до російської ескалації, та заявляє про розкриття змови щодо перевороту. The Moscow Times. 27 листопада 2021. Архів оригіналу за 7 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Росія буде діяти, якщо країни НАТО перетнуть в Україні «червоні лінії», – каже Путін. The Guardian. 30 листопада 2021. Архів оригіналу за 17 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ НАТО відштовхується від «червоних ліній» президента Росії Путіна над Україною. The Drive. 1 грудня 2021. Архів оригіналу за 14 грудня 2021. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Путін попереджає, що Росія буде діяти, якщо НАТО перетне свої червоні лінії в Україні. Reuters. 30 листопада 2021. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Путін застерігає НАТО від перетину "червоних ліній" в Україні. Financial Times. 30 листопада 2021. Архів оригіналу за 12 січня 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Глава НАТО: "Росія не має права створювати сфера впливу». Axios. 1 грудня 2021. Архів оригіналу за 14 лютого 2022. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Чи готується Росія до вторгнення в Україну? Та інші запитання. BBC News. 10 грудня 2021. Архів оригіналу за 19 грудня 2021. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Росія каже, що Україна перекинула половину своєї армії в зону конфлікту на Донбасі. Reuters. 1 грудня 2021 року. Архів оригіналу за 12 грудня 2021. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Україна розлютила Росію, купуючи турецькі дрони, і хоче отримати більше. Bloomberg. 3 грудня 2021. Архів оригіналу за 18 лютого 2022. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Росія звинувачує Україну в мобілізації артилерії, імітації переговорів. Euronews. 10 грудня 2021. Архів оригіналу за 12 грудня 2021. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Росія звинувачує Україну в мобілізації артилерії, симуляції переговорів. Reuters. 9 грудня 2021. Архів оригіналу за 25 грудня 2021. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Заява прес-секретаря Джен Псакі щодо розмови президента Байдена з президентом України Володимиром Зеленським. Білий дім (uk-US). 2 січня 2022. Архів оригіналу за 19 лютого 2022. Процитовано 3 січня 2022.

↑ Російські війська прибувають до Білорусі для спільних військових навчань. Reuters. 17 січня 2022. Архів оригіналу за 21 лютого 2022. Процитовано 19 січня 2022.

↑ Британські літаки уникають Німеччини при постачанні зброї Україні. UK Defense Journal. 17 січня 2022. Архів оригіналу за 15 лютого 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Розвідка США виявила, що Росія планує військовий наступ проти України. Business Standard. 4 грудня 2021.

↑ Блінкен закликає до дипломатичного вирішення, оскільки США готуються підтримати українське повстанців. The Week. 19 січня 2022. Архів оригіналу за 23 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Байден думає, що Росія вторгнеться в Україну. NBC News. 19 Січень 2022 року. Архів оригіналу за 21 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ а б Джо Байден вважає, що Росія нападе на Україну, але заплатить «високу ціну». The Guardian. 20 січня 2022. Архів оригіналу за 22 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Розвідка США стверджує, що Росія готує 175 000 військових до наступу на Україну. Forbes. 3 грудня 2021. Архів оригіналу за 25 лютого 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Міністр оборони України попереджає про «криваву різанину» у разі вторгнення Росії. The Hill. 7 грудня 2021. Архів оригіналу за 23 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Російське вторгнення, ймовірно, "в кінці січня", попереджає міністр оборони України. Національна пошта. 3 грудня 2021. Архів оригіналу за 25 лютого 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Росія заперечує, що шукала привід для вторгнення в Україну. Associated Press. 17 січня 2022. Архів russia-officials-ukraine-invasion-f58cbbd7eca51cccf74ebd4be68484e8 оригіналу за 30 січня 2022. Процитовано 18 січня 2022.

↑ Кремль заперечує плани вторгнення в Україну, звинувачує в загрозах НАТО. Politico. 12 Листопад 2021 р. Архів оригіналу за 19 грудня 2021. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Україна закликає до спокою, заявляючи, що ситуація «під контролем» і російське вторгнення неминуче. ABC. 25 січня 2022. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Україна закликає до спокою, заявляючи, що російське вторгнення переможе не скоро. Deseret News. 25 січня 2022.

↑ Міністр оборони України Резніков: «Росія не готова до нападу на Україну». 247 News Agency. 25 січня 2022. Архів оригіналу за 26 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ США попереджають, що російська атака може бути «неминучою», Україна не погоджується: ось чому. ABC News. 26 січня 2022. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ НАТО посилає підкріплення, а США приводять війська у бойову готовність, оскільки напруженість в Україні зростає Архівовано 23 лютого 2022 у Wayback Machine.. Reuters.

↑ Криза в Україні: США відхиляють вимогу Росії заборонити Україну вступити в НАТО Архівовано 30 січня 2022 у Wayback Machine.. BBC.

↑ Володимир Зеленський звинувачує Захід у створенні «паніки» з попередженням російського вторгнення, яке завдає шкоди українській економіці. Business Insider. 28 січня 2022. Архів оригіналу за 29 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Україна до світу: зберігайте спокій і припиніть поширювати паніку. Financial Times. 28 січня 2022. Архів оригіналу за 29 січня 2022. Процитовано 30 січня 2022.

↑ Ukraine tensions: Russia condemns destructive US troop increase in Europe. 3 лютого 2022. Архів оригіналу за 25 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022 — через www.bbc.com.

↑ ISACHENKOV, VLADIMIR (5 лютого 2022). Russian bombers fly over Belarus amid Ukraine tensions. abc News (abc News). abc News. Архів оригіналу за 21 лютого 2022. Процитовано 5 лютого 2022.

↑ BILD exklusiv: Russlands Kriegspläne, So könnte Putin die Ukraine vernichten. Bild (нім.). 3 грудня 2021. Архів оригіналу за 25 січня 2022. Процитовано 25 січня 2022.

↑ Russia's Possible Invasion of Ukraine. csis.org. 13 січня 2022. Архів оригіналу за 25 січня 2022. Процитовано 25 січня 2022.

↑ Talks between Macron and Putin fail to produce Ukraine breakthrough. the Guardian. 7 лютого 2022. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022.

↑ The U.S. orders embassy staff in Ukraine to leave over fears of a Russian attack. NPR. 12 лютого 2022. Архів оригіналу за 13 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022.

↑ Ukraine crisis: Biden and Putin to talk, Zelenskyy slams latest invasion warnings. Euronews. 12 лютого 2022. Архів оригіналу за 14 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022.

↑ Chamberlain, Samuel. US expects Russia to invade Ukraine next week: report. New York Post. New York Post. Архів оригіналу за 23 лютого 2022. Процитовано 13 лютого 2022.

↑ Biden, Putin speak for 3rd time as US warns Russia could invade Ukraine soon. ABC News. 12 лютого 2022. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022.

↑ Ukraine president asks for evidence on U.S. claim of imminent Russian invasion. CBC News. 13 лютого 2022. Архів оригіналу за 23 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022.

↑ Tsvetkova, Maria; Antonov, Dimitry; Shalal, Andrea. Ukraine hit by cyber attack as U.S. questions Russian troop pullback. Reuters. Reuters. Архів оригіналу за 22 лютого 2022. Процитовано 16 лютого 2022.

↑ Lock, Samantha; Rankin, Jennifer; Holmes, Oliver. Ukraine crisis: Russia says it is returning some troops to base in possible de-escalation – live news. The Guardian. Архів оригіналу за 19 лютого 2022. Процитовано 15 лютого 2022.

↑ Cathey, Libby; Winsor, Morgan; Deliso, Meredith. Russia-Ukraine live updates: Biden says Russian troops remain in 'threatening position'. abcNews. abcNews. Архів оригіналу за 25 лютого 2022. Процитовано 16 лютого 2022.

↑ Russia has stationed 7,000 more troops at Ukraine border, US official says. ABC News. ABC News. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 17 лютого 2022.

↑ Shelling by Russian-backed separatists raises tensions in east Ukraine. The Guardian. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 18 лютого 2022.

↑ Ukraine kindergarten attack was 'false flag' : PM Johnson. WION. WION. Архів оригіналу за 18 лютого 2022. Процитовано 18 лютого 2022.

↑ Vladimir Putin: Diplomacy over Ukraine crisis must 'intensify'. Al Jazeera (Al Jazeera). AL Jazeera. 20 лютого 2022. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 20 лютого 2022.

↑ Jon Healy, Mick Doyle and Jacqueline Howard (22 лютого 2022). Russia-Ukraine updates: British Prime Minister Boris Johnson announces raft of sanctions against Russia — as it happened. ABC News. Архів оригіналу за 22 лютого 2022. Процитовано 25 лютого 2022.

↑ Ukraine-Russia: Putin mulls recognising independence of breakaway regions. BBC. BBC. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 22 лютого 2022.

↑ Ukraine crisis: Russia orders troops into rebel-held regions. BBC. BBC. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 22 лютого 2022.

↑ Putin orders forces to 'maintain peace' in eastern Ukraine. 9 NEWS. 9 NEWS. Архів оригіналу за 23 лютого 2022. Процитовано 22 лютого 2022.

↑ Zelensky to consider Foreign Ministry's proposal of breaking off diplomatic relations with Russia. Interfax. 22 лютого 2022. Архів оригіналу за 22 лютого 2022. Процитовано 26 лютого 2022.

↑ kraine announces nationwide state of emergency as Russia troops build near border. abcNEWS. abcNEWS. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Zelensky introduces martial law in Ukraine as sirens blare in Kyiv – video. The Guardian. The Guardian. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Hear air raid sirens go off in Ukraine's capital. CNN. CNN. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Real-time impact of Russian bombardments on Ukraine's internet space. twitter. Monash IP Observatory. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Reuters (24 лютого 2022). Ukraine computers hit by data-wiping software as Russia launched invasion. Reuters (англ.). Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Zelenskiy Says Russian Forces Trying To Take Over Chernobyl Nuclear Power Plant. RadioFreeEurope/RadioLiberty (англ.). Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Fighting breaks out near Chernobyl, says Ukrainian president. The Independent (англ.). 24 лютого 2022. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ CNN, Aditi Sangal, Meg Wagner, Adrienne Vogt, Melissa Macaya, Rob Picheta, Lauren Said-Moorhouse, Ed Upright and Maureen Chowdhury (24 лютого 2022). Russian troops seize Chernobyl nuclear power plant, Ukrainian official says. CNN (англ.). Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 24 лютого 2022.

↑ Kaufman, Ellie. Russians "meeting more resistance" in advance towards Kyiv "than they expected," US defense official says. CNN. CNN. Архів оригіналу за 26 лютого 2022. Процитовано 25 лютого 2022.

↑ Ще один регіон України повністю звільнили від російських окупантів. УНІАН. 8 квітня 2022. Процитовано 8 квітня 2022.

↑ Донбас, коридор у Крим та Придністров'я – нові цілі війни російської армії. www.ukrinform.ua (укр.). Процитовано 30 квітня 2022.

↑ Рада визнала дії військ Росії в Україні геноцидом українського народу. Радіо Свобода (укр.). Процитовано 14 квітня 2022.

↑ Facebook | Центр стратегічних комунікацій та інформаційної безпеки.

↑ S. 3522 (ES) - Ukraine Democracy Defense Lend-Lease Act of 2022 (англ.). Процитовано 12 квітня 2022.

↑ DeBonis, Mike (11 квітня 2022). Congress comes off the sidelines on Ukraine. Will it stay on the field?. The Washington Post (англ.).

↑ WATCH: House passes military lend-lease program to speed Ukraine aid. PBS. Процитовано 28 квітня 2022.

↑ FINAL VOTE RESULTS FOR ROLL CALL 141

↑ S. 3522 (ES) - Ukraine Democracy Defense Lend-Lease Act of 2022. Процитовано 12 квітня 2022.

↑ Congress comes off the sidelines on Ukraine. Will it stay on the field?. The Washington Post. 11 квітня 2022.

↑ а б Горєлов Д. М., Корнієвський О. А. Волонтерський рух: світовий досвід та українські громадянські практики (аналітична доповідь). — Київ : Національний інститут стратегічних досліджень, 2015. — 36 с.

↑ Wilson A. Ukrainian Politics since Independence // Ukraine and Russia: People, Politics, Propaganda and Perspectives / Edited by A. Pikulicka-Wilczewska and R. Sakwa. — Bristol, UK : E-International Relations Publishing, 2015. — P. 107. — ISBN 978-1-910814-00-0.

↑ Тохтарова І. М. Волонтерський рух в Україні: шлях до розвитку громадянського суспільства як сфери соціальних відносин // Теорія та практика державного управління і місцевого самоврядування. — 2014. — № 2 (7 червня).

↑ ООН підрахувала кількість жертв бойових дій на Донбасі. Радіо Свобода (укр.). Архів оригіналу за 24 лютого 2021. Процитовано 25 лютого 2021.

↑ а б в / «Дзеркало тижня» Випуск № 15, 21 квітня-27 квітня 2018 р. / Мутації небезпеки, або Радіаційні загрози окупованих територій. Архів оригіналу за 27 листопада 2021. Процитовано 2 вересня 2018.

↑ Гірнича енциклопедія

↑ / А.Акаков. «Дзеркало тижня», Випуск № 32, 1 вересня-7 вересня 2018. / Mayday! Донбас: загроза екологічної катастрофи у центрі Європи. Архів оригіналу за 1 вересня 2018. Процитовано 2 вересня 2018.

↑ Екологічний аспект реінтеграції окупованих районів Донецької та Луганської областей. Архів оригіналу за 23 листопада 2021. Процитовано 27 листопада 2021.

↑ ОЦІНКА ЕКОЛОГІЧНОЇ ШКОДИ ТА ПРІОРИТЕТИ ВІДНОВЛЕННЯ ДОВКІЛЛЯ НА СХОДІ УКРАЇНИ. Архів оригіналу за 29 січня 2018. Процитовано 2 вересня 2018.

↑ что происходит с экологией на неподконтрольном Донбассе. Архів оригіналу за 12 вересня 2018. Процитовано 12 вересня 2018.

↑ Саміт Україна-ЄС підтвердив, що вважає Росію агресором. www.eurointegration.com.ua (укр.). Архів оригіналу за 13 листопада 2021. Процитовано 13 листопада 2021.

↑ Постанова Верховної Ради України. Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. № 129-19 від 27.01.2015. Архів оригіналу за 01.02.2015. Процитовано 28.01.2015.

↑ Welle (www.dw.com), Deutsche. Верховна Рада визнала дії Росії в Україні геноцидом | DW | 14.04.2022. DW.COM (uk-UA). Процитовано 14 квітня 2022.

↑ Рада заборонила російську символіку та визнала рф державою-терористом. Слово і Діло (укр.). Процитовано 24 травня 2022.

↑ Рада визнала Росію неонацистською державою-терористом та заборонила її пропаганду. LIGA (укр.). 14 квітня 2022. Процитовано 14 квітня 2022.

Посилання

Російсько-українська війна
у сестринських Вікіпроєктах

| Цитати у Вікіцитатах?
| Новини у Вікіновинах?
| Файли у Вікісховищі?

Оновлювана в режимі онлайн карта війни на сайті Liveuamap Архівовано 9 березня 2022 у Wayback Machine.

Найкоротша історія російсько-української війни: з чого почався та як набрав обертів конфлікт на Донбасі Архівовано 29 серпня 2021 у Wayback Machine.

Віртуальний музей російської агресії Архівовано 19 жовтня 2021 у Wayback Machine.

Росія напала на Україну (24.02.2022): хронологія основних подій Архівовано 25 лютого 2022 у Wayback Machine.

Довідки

International armed conflict in Ukraine Архівовано 9 квітня 2021 у Wayback Machine.(англ.) // Rulac: The Rule of Law in Armed Conflict

Conflict in Ukraine Архівовано 16 березня 2021 у Wayback Machine.(англ.) // Council on Foreign Relations

Онлайн-архів воєнних злочинів росії

Публіцистика і аналітика

Володимир Горбулін, Тези до другої річниці російської агресії проти України // Український кризовий медіа-центр, 20 лютого 2016

Відео

Україна. 100 днів над прірвою. https://1plus1.ua/. 1+1. 13 березня 2018. Архів оригіналу за 14 березня 2018. Процитовано 14 березня 2018.

У соціальних мережах

Twitter topic

Тематичні сайти

Google Новини · Quora · Yleinen suomalainen ontologia

Словники та енциклопедії

Велика норвезька енциклопедія

Довідкові видання

Namuwiki

Нормативний контроль

Freebase: /m/0_x6d5x · GND: 106969780X · J9U: 987007446619105171 · LCCN: sh2015000606 · LNB: 000221788

п

о

р

Російсько-українська війна (з 2014)

Список військових дій

Командувачі

Дипломатичні зустрічі

Складові

Основні теми

Економічна війна

Інформаційна війна

Російська пропаганда

Тролі з Ольгіна

Кібервійна

Церковна війна

Культурна війна

Ленінопад

Юридична складова

Наслідки

Реакція українців

Міжнародна реакція

Гуманітарні наслідки

Біженці та вимушені переселенці

Економічні наслідки

Транзитна війна

Екологічні наслідки

окупації Криму

війни на сході України

російського вторгнення в Україну

В культурі

Втрати

Втрати України

Втрати Росії

втрати квазідержав

Втрати техніки

Військовій злочини

Масові вбивства в Бородянці

Бучанська різанина

Масові вбивства в Маріуполі

Учасники

Учасники бойових дій

Росія

Україна

Білорусь

Квазідержави

Республіка Крим

ДНР

ЛНР

Новоросія

ХНР

Південна Осетія

ПМР

Спротив населення

Сепаратизм в Україні

Висвітлення ЗМІ проросійських виступів в Україні

Тимчасово окуповані території України

Сепаратизм у Росії

Протести в Росії

Реакція російської інтелігенції

підтримка Путіна

Протести проти вторгнення

Росія

Військовополонені

Російські полонені

Українські полонені

Політв'язні

Катування та вбивства військовополонених

Хронологія

Причини

Українсько-російські відносини

Російське вторгнення
до Криму

Кримська криза

Зелені чоловічки

Хронологія

Корсунський інцидент

Референдум про статус Криму

Війна на сході України

Мобілізація

Слов'янськ

Убивство п'ятидесятників

Краматорськ

Женевська зустріч

Акт попередження агресії Росії

Маріуполь

Референдуми на Донбасі

Волноваха

Диверсійна діяльність

Вибухи в Україні

Вибори Президента

1-й Донецький аеропорт

Луганський аеропорт

Луганська застава

Бої за Красний Лиман

Битва на кордоні

1-ша Савур-Могила

Збиття Іл-76 у Луганську

Зеленопілля

Російські обстріли України

Збиття «Боїнга-777»

Міжнародні санкції щодо Росії

список осіб

компанії

2-га Савур-Могила

Рейд 95-ї бригади

Бої за Новосвітлівку та Хрящувате

Георгіївка

Лисиче

Іловайськ

Оборона Маріуполя

1-ша Мінська угода

Особливий статус

Щастя

32-й Блокпост

Бахмутка

2-й Донецький аеропорт

Бої за район шахти «Бутівка»

Бої за Піски

Теракт під Волновахою

Обстріл зупинки в Донецьку

Обстріли Маріуполя

Обстріли Краматорська

Дебальцеве

2-га Мінська угода

Теракт у Харкові

Широкине

Станиця Луганська

Мар'їнка

Авдіївська промзона

Світлодарська дуга

Протистояння України та Росії в Азовському морі

Позов до Міжнародного Суду ООН

Інцидент у Керченській протоці

Перелік чорноморських інцидентів за участі Росії та України

Воєнний стан в Україні (грудень 2018)

Розведення військ

Російська підривна
діяльність

Проросійські виступи в Україні

Виступи в Харкові

Римарська

Виступи в Луганську

Протистояння в Одесі

Події в Одесі 2 травня 2014

Пожежа в Будинку профспілок

Захоплення Донецька сепаратистами

Вторгнення в Україну

Російсько-білоруські військові навчання «Союзна рішучість-2022»

Ескалація (2021—2022)

Російське вторгнення в Україну

п

о

р

Російсько-українські війни

XII століття

Розорення Києва (1169) • Битва під Вишгородом (1173)

XIV століття

Війна 1368-1372 років

XV століття

Війна 1406-1408 років • Війна 1440-1449 років • Прикордонна війна (1487-1494)

XVI століття

Війна 1500-1503 років • Війна 1507-1508 років • Десятирічна війна (1512-1522) • Стародубська війна (1534-1537) • Лівонська війна (1558-1583)

XVII століття

Московська війна (1609-1618) • Смоленська війна (1632-1634) • I московсько-українська війна (1658-1659) • II московсько-українська війна (1660-1663) • III московсько-українська війна (1665-1676)

XVIII століття

IV московсько-українська війна (1708-1713) • Ліквідація Запорозької Січі (1775)

XX століття

I радянсько-українська війна (1917-1921) • II радянсько-українська війна (1941-1953) • Кримська криза (1992-1994)

XXI століття

Конфлікт щодо острова Тузла (2003) • Російсько-українська війна (з 2014)

Див. також Шаблон:Російсько-українські битви

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Російсько-українська війна (з 2014) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
тести для перевірки знань(період 2014-22)

# data[].attributes.subject
тести для перевірки знань(період 2014-22)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Івженко Сергій Анатолійович

# data[].attributes.attachment_link.title
Початок творення Нової України (2014-2022) | Тест з історії України – «На Урок»

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (11 клас). 2014 рік – це рік, коли Україна

# data[].attributes.headline
серпень 2014(війна на донбасі)

# data[].attributes.subject
серпень 2014(війна на донбасі)

# data[].attributes.headline
Тест для перевірки знань про майдан

# data[].attributes.subject
Тест для перевірки знань про майдан

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Висоцька Іванна

# data[].attributes.attachment_link.title
Революція гідності | Тест з історії України – «На Урок»

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (11 клас). Революція Гідності розпочалася у:

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Путін Володимир Володимирович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Запит «Путін» перенаправляє сюди; див. також інші значення.

# data[].attributes.headline
Анексія Криму

# data[].attributes.subject
Анексія Криму

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Анексія Криму (2014) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
• деякі райони Херсонської області (до грудня 2014 року, також після лютого 2022)

# data[].attributes.headline
Революці або майдан

# data[].attributes.subject
Революці або майдан

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Революція гідності (також Єврореволюція) - політичні та суспільні зміни в Україні з 30 листопада 2013 до лютого 2014 року, викликані протестом громадян України проти протиправного розгону мирної акції студентів та громадських активістів, яка розпочалася 21 листопада 2013 як спротив проти відходу політичного керівництва країни від законодавчо закріпленого курсу на Європейську інтеграцію та подальшою відмовою від цього курсу (див. "Євромайдан"). Одними з головних причин протестів стали надмірна концентрація влади в руках Віктора Януковича та його "сім'ї", небажання народу України миритись із перетворенням країни не лише де-факто, але і де-юре на одну з колоній Росії.

Матеріальні правдиві свідчення подій Революції зібрано активістами й зберігаються у колекції Національного музею Революції Гідності, де міститься понад 2000 предметів, 500 аудіо- та відеоінтерв'ю, велике зібрання фотографій та існує бібліотека книжкових видань про події Революції.

Терміни "Революція гідності" та "Єврореволюція" стосовно означених подій іноді використовуються в тому ж контексті, що й термін "Євромайдан", але мають інше семантичне навантаження: "Євромайдан" здебільшого застосовується в контексті організації, форми та місця проведення протестів на підтримку європейського вибору України - як складова Революції гідності; Революція Гідності - як суспільні та політичні зрушення, викликані зривом підписання Угоди про Європейську інтеграцію, та, власне, самим Євромайданом.

Також існують розбіжності оцінок дати початку Революції. Політикум України, українські ЗМІ та блогери вважають за дату початку Революції 21 листопада 2013 року, коли Урядом Азарова було зірвано підписання угоди про Євроінтеграцію, після чого почали збиратись перші мітингуючі; або 30 листопада, день, коли на Євромайдані були побиті студенти. За межами України поширена думка, що дату Революції необхідно визначати з ходи протестувальників до Верховної Ради 18 лютого, коли почались масові криваві зіткнення зі значними людськими жертвами. Ці розбіжності виявляються і в назвах відповідних статей Вікіпедії.

Передумови

Політика Уряду Миколи Азарова

Повзуча русифікація

Так само в Україні поширювалися непритаманні українській культурі російські символи. Так, у грудні 2010 року, по всій Україні були проведені масові заходи з використанням російських культурних символів: скоморохів, матрьошок, самоварів, ведмедів тощо. Подібні заходи проводились і надалі.

Нищення малого бізнесу

З обранням Президентом України Віктора Януковича, економічним блоком Уряду був взятий курс на згортання малого бізнесу та розширення великого. Це рішення цілком відповідало інтересам політичних сил, які представляв Віктор Янукович, і було направлене на збільшення статків власників великих підприємств, значна частина яких у майбутньому склала так звану сім'ю Януковича.

Перші масштабні ознаки невдоволення цим курсом виявились у грудні 2010 року під час масових протестів проти ухвалення Верховною Радою України проєкту нового Податкового кодексу України. Протести відбулись у листопаді-грудні 2010 року через незгоду з обраною новим керівництвом країни економічною політикою, направленою на руйнування малого та середнього бізнесу. Ці протести отримали назву "Податковий майдан" і відбувалися в найбільших містах України, у тому числі - на майдані Незалежності в м. Києві.

Руйнування фінансової системи

Помітною ознакою руйнування державної фінансової системи стала практика перманентного збирання податків наперед, вибіркова компенсація податку на додану вартість та часткове блокування розрахунків через державну казначейську службу України.

Харківські угоди

21 квітня 2010 року Віктор Янукович підписав із президентом Росії Дмитром Медведєвим так звані Харківські угоди, згідно з якими термін перебування Чорноморського флоту Російської Федерації в Севастополі було подовжено з 2017 року, коли спливав термін його базування, до 2042 року з автоматичним продовженням на 5 років. Термін перебування флоту було збільшено в обмін на здешевлення для України російського газу шляхом застосування знижки у вигляді анулювання митних зборів.

Підписання Угод викликало в Україні обурення опозиції та суспільства загалом. Більшість аналітиків розцінили її як таку, що суперечить Конституції України.

У результаті ці Угоди жодним чином не розв'язали проблему України з газом, а Росія і надалі провадила в газовій сфері політику ультиматумів. При цьому "Харківські угоди" сприяли анексії Криму Росією.

Системна криза режиму Януковича

Наявність широкого спектра передумов до виникнення протестів у культурній, економічній, правовій, соціальній та інших складових суспільного життя призвели до виникнення в Україні наприкінці 2013 року класичної революційної ситуації. Так, у березні 2013, більше ніж за пів року до "Майдану", Віктор Балога константував, що "в Україні революційна ситуація".

Підготовка та економічна складова Угоди з ЄС

Законодавче забезпечення Угоди з ЄС

Угода про асоціацію між Україною та ЄС готувалась відповідно до законодавчо закріплених пріоритетів зовнішньої політики України: Стратегії інтеграції України до ЄС ( 1998), Угоди про партнерство та співробітництво між Україною та Європейськими Співтовариствами та їх державами-членами ( 1994), інших документів, які разом визначали пріоритети європейського напрямку розвитку України та передбачали створення інституційних інструментів реалізації цих пріоритетів.

Стратегія інтеграції України до ЄС також базувалась на позиції та стратегії ЄС щодо України ( 1994, 1999), інших рішеннях Ради ЄС щодо України.

Стратегія інтеграції України до ЄС визначала основні пріоритети діяльності органів виконавчої влади щодо створення передумов набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та входження України до європейського політичного (у тому числі у сфері зовнішньої політики і політики безпеки), інформаційного, економічного і правового простору. Отримання статусу асоційованого члена ЄС визначалось цією стратегією як головний зовнішньополітичний пріоритет України в середньостроковому вимірі.

Підготовка Угоди

Підготовка Угоди тривала протягом 2007-2012 рр., при цьому було проведено 21 раунд переговорів щодо власне підготовки та 18 раундів переговорів щодо створення зони вільної торгівлі.

11 листопада 2011 року, в Брюсселі в ході завершального 21-го раунду переговорів були узгоджені всі положення тексту Угоди. 19 грудня 2011 р., у Києві, лідери України та ЄС офіційно заявили про завершення переговорів щодо Угоди про асоціацію. 30 березня 2012 року в Брюсселі глави переговорних делегацій парафували Угоду.

Економічна складова у відносинах із ЄС

Економічна складова у відносинах із Росією

За останні півтора року до підписання Угоди обсяги торгівлі України з Росією постійно скорочувались, загалом скорочення сягнуло 25 % початкового обсягу. У цей час із боку Росії неодноразово лунали заяви, що Україна в ході переговорів із Європейським Союзом не враховує інтереси Росії. При цьому Росія, як один із дієвих засобів "доведення" своїх економічних інтересів, неодноразово створювала перепони для українського експорту в Росію, а блокування експорту продукції української компанії "Рошен" навіть отримало назву "Шоколадна війна".

Зрив підписання Асоціації з ЄС

Аргумент про 160 мільярдів

В останній тиждень підготовки угоди в інформаційному просторі України з джерел, близьких до владних структур України, з'явилась інформація, що для асоціації з ЄС Україні потрібно 160 млрд доларів США. Ця інформація подавалась, у тому числі, на найвищому рівні. Так, наприклад, 27 листопада про це заявив Президент України В. Ф. Янукович. Як один з індикаторів розрахунків наводилась сума допомоги, надана ЄС Польщі, Чехії, Словаччині і Угорщині в період із 1991 по 2015 рік, додатково збільшена в 1.5 рази. При цьому замовчувалось, що переважну частину від суми допомоги - 86,5 % - ці країни отримали не як асоційовані, а як повноправні члени ЄС, тобто, перебуваючи в стані відносин із ЄС, які виходили за межі положень Угоди про асоціацію ЄС та України.

2 грудня Прем'єр-міністр України Микола Азаров заявив, що ніяких 160 млрд. Україна в ЄС не просила. Цього ж дня Перший віце-прем'єр України Сергій Арбузов заявив, що у вересні 2013 року надавав розрахунки, відповідно до яких Уряду України було достатньо 3-5 мільярдів як сума, яка б дозволила запустити процеси модернізації економіки.

Аргумент про 36 % обсягів торгівлі з Росією

На стадії гальмування підготовки угоди вищим керівництвом України неодноразово декларувалося число 36 % як обсяг товарообігу з Росією. При цьому замовчувалося, що насправді 36 % є обсягом товарообігу не з Росією, а з усіма країнами СНД. Це ж число було озвучене В. Ф. Януковичем у вечірній пресконференції 2 грудня. Насправді, відповідно до даних Держкомстату України, які були доступні на момент виголошення заяв, за 9 місяців 2013 року обсяг торгівлі з Росією складав:

загальний експорт: 46294533.4 (100 %)
у тому числі в Росію: 11411957.8 (24.7 %)

загальний імпорт: 56003074.9 (100 %)
у тому числі з Росії: 16470623.1 (29.4 %)

товарообіг (імпорт + експорт): 102297608.3 (100 %)
у тому числі з Росією: 27882580.9 (27.3 %)

Таким чином, зазначена інформація про 36 % обсягу товарообігу з Росією не відповідала дійсності і використовувалась для введення українського суспільства в оману.

Відмова КМ України від підготовки Угоди

21 листопада Кабінет Міністрів України на своєму засіданні прийняв розпорядження, згідно з яким процес підготовки до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, а також дію рішення Кабінету міністрів України від 18 вересня 2013 р. було призупинено. Рішення ухвалене "в інтересах національної безпеки" України.

Подальша протидія Уряду курсу на Євроінтеграцію

Починаючи із заяви Уряду про призупинення підготовки євроінтеграції основним спікером заяв про "невигідність" курсу на євроінтеграцію лишався Уряд та його Прем'єр-міністр Микола Азаров:

1 грудня Микола Азаров заявив, що бюджет буде сформований за результатами його візиту до Москви.

7 грудня Микола Азаров заявив, що Україна не отримає безвізовий режим із ЄС, "якщо Росія не схвалить".

14 грудня Микола Азаров заявив, що для отримання безвізового режиму з Європейським союзом Україні необхідно узаконити одностатеві шлюби і прийняти закон про рівність сексуальних меншин. Коментуючи цю заяву, голова представництва Європейського Союзу в Україні Ян Томбінський сказав: "тут немає нічого спільного з реальністю", зазначивши, що така заява була зроблена "можливо тому, що треба знайти додаткові доводи і докази для людей у тому, що Європейський Союз - це не шлях для України".

17 грудня Віктор Янукович домовився про отримання від Росії $15 млрд шляхом купівлі Росією українських цінних паперів.

20 грудня Микола Азаров заперечив, що Росія застосовувала шантаж і розв'язала проти України торговельну війну, щоб не допустити підписання Угоди про асоціацію.

27 грудня була зроблена заява, що "Україну ніхто в ЄС не кличе".

Євромайдан

Підготовка Євромайдану

У проміжок часу між зривом підготовки Угоди та перед підписанням Угоди в Україні виникло кілька "майданів", на яких виголошувались вимоги щодо підписання Угоди Президентом України у Вільнюсі. Помітною ознакою цих "майданів" стало те, що на них була відсутня партійна символіка, а їх організатори всіляко придушували спроби виголошення партійних та антиурядових лозунгів. Схвалення щодо цих "майданів" висловив Віктор Янукович, а допомогу в їх облаштуванні надавали, у тому числі, владна Партія регіонів та КМДА: 26 листопада був встановлений намет для обігріву; 24 та 29 листопада (вже після непідписання Януковичем Угоди) були проведені "альтернативні євромайдани". Як стало відомо пізніше, ці "майдани" були організовані Партією Регіонів і мали слугувати засобом зниження суспільної напруги, яка виникла після зриву підготовки Угоди, та демонструвати європейським лідерам та українському суспільству прихильність української влади обраному курсу на євроінтеграцію.

Після 29 листопада, через непідписання Януковичем Угоди у Вільнюсі, "майдани" стали непотрібні і були згорнуті, але деяка частина учасників не підкорилася вказівці про розпуск і продовжила акції на підтримку євроінтеграції. Ці акції, в умовах згортання "майданів" владою, обернулися на символ непокори владі і перетворилися на нові Майдани. Найбільший із таких Майданів виник у Києві на майдані Незалежності. У ніч проти 30 листопада для розгону цього Майдану влада застосувала силу.

Силовий розгін 30 листопада

У ніч проти 30 листопада начальник ГУМВС України в Києві В. В. Коряк віддав наказ на силовий розгін Євромайдану в Києві. О 4 годині ранку, коли на майдані Незалежності перебувало близько 100 протестувальників, площу оточили 300 озброєних спецзасобами бійців "Беркуту" та з надмірним застосуванням сили витіснили людей із майдану: людей били кийками та ногами. Внаслідок розгону було травмовано 84 протестувальників, у тому числі 17 студентів. Частина протестантів знайшла притулок у Михайлівському золотоверхому монастирі. Приводом для розгону стало нібито встановлення Новорічної ялинки.

За версією журналіста Мустафи Найєма керував операцією заступник Секретаря РНБО, колишній народний депутат Володимир Сівкович. Ця інформація була підтверджена 14 грудня головою КМДА Олександром Поповим на допиті в Генпрокуратурі. 19 грудня Віктор Янукович повідомив зі слів Андрія Клюєва, що розгін Євромайдану стався, бо "була мета - стабілізувати ситуацію".

Інші аспекти

Зрив підписання Угоди та побиття студентів, виявились не єдиними, а, можливо, і не головними причинами соціального напруження. Інші аспекти соціального напруження визначались невдоволенням через зростальну політичну корупцію та цинізм стосовно власного народу, що проявлявся в повній абсурдності коментарів влади щодо суспільно значущих питань. Так, політики та політологи схиляються до думки, що переговори з ЄС щодо підписання угоди про асоціацію були потрібні Януковичу, лише для підсилення своїх позицій у перемовинах із Росією, а висловлювання одного зі спікерів та "диригентів" правлячої Партії Регіонів - Михайла Чечетова - рос. "Мы их развели как котят" стосовно опозиції стало яскравим прикладом застосовуваних владою технологій.

Характер та учасники протистояння

Рушійні сили революції

Учасники акцій спротиву

У своїй першій, мирній фазі Революція гідності мала всі ознаки кольорової революції: ненасильницький опір, мирні масові зібрання, організатори протестів та польові командири, спонсори протестів. Надалі, через непоступливість влади та її намагання "закрутити гайки", революція переросла у відкрите силове протистояння з численними людськими жертвами.

Окрім студентства рушійною силою Революції виступили футбольні фанати - як одна з найбільш організованих груп молоді. Наслідком їх спільного виступу стало примирення між групами підтримки окремих футбольних клубів.

Загалом, у протестах брали участь представники різних національностей та різних прошарків населення України - від найманих працівників до представників середнього бізнесу з усіх регіонів України.

Очільники протестів

Захисники режиму

Захисниками режиму, окрім сил міліції та внутрішніх військ, які виконували накази чинного на той час політичного керівництва країни, стали переважно декласовані елементи, яких масово залучали до участі в "антимайданах" грошима та організовано звозили практично зі всієї України (за винятком окремих західних областей). Так, для підвезення учасників "Антимайдану" з півдня та сходу України в найбільш "гарячі" дні було викуплено 17 поїздів на близько 17 тисяч місць.

Інші учасники, сили та засоби

Символ Революції гідності

Символом Революції гідності стала людина, що створила образ, який облетів увесь світ. Образ, який сформувався в сучасного покоління українців після подій Майдану під час Революції гідності. Завдяки важливій історичній складовій та через прихильність автора проекту до класичної музики, жанр його власної творчості можна назвати історичною неокласикою.

У 2014 році Piano Extremist уперше зіграв на Хрещатику твір "Ludovico Einaudi - Nuvole bianche", та був одягнений у балаклаву та бронежилет.

Восени того ж року разом із батальйоном "Дніпро-1" завітав до зони АТО, започаткувавши АТО-тур під гаслом: "Ми захистимо тих, хто захищає нас!". Мандрував переважно центральною і східною Україною, завітавши до понад 50 міст із благодійними вуличними концертами. Загалом із 2014 до 2018 року Piano Extremist зробив більше 300 концертів Україною: Північ, Південь (блок-пост Чонгар), Західна, а також - Східна частини України, почули живі виступи.

Навесні 2014 року, Pіano Extremist написав свій перший власний твір "Небесній Сотні", а згодом, перед початком збройної агресії Росії проти України - "У кожного своя війна". Уже у 2015 році він записує свій перший альбом на дніпровській студії і називає його слоганом, який під час сутичок із правоохоронцями, які били і катували українських активістів у час Революції, був намальований на його дерев'яному щиті - "Захист Вільних Сердець" (2015)та відвідав ряд українських міст, презентуючи його. Завдяки важливій історичній складовій та через прихильність автора проекту Богдана до класичної музики, жанр його власної творчості можна назвати історичною неокласикою. Втім, сам засновник віддає перевагу гаслу "Музика - моя зброя", і вважає, що краще за всі визначення говорить до людей саме його жива гра, у яку він вкладає всього себе.

У 2019 році через важку хворобу Піаніст припинив виступи і зосередився на живописі, який став частиною його життя в перервах між концертами.

Під час виступів він завжди одягає балаклаву та ретельно приховує своє обличчя.

Музика не єдине, через що Маестро виражає власні почуття, думки, та розповідає те, що він бачив наживо. З часом Богдан почав писати картини.

Позиція церкви

Під час Революції гідності УПЦ КП, на відміну від УПЦ МП, підтримала прагнення українського народу до свободи та виступила на його боці[джерело? ]. Загалом, ці відмінності стали продовженням протистояння Церков в Україні.

Мирна фаза протистояння

Характер протестів

Від самого початку активної фази протистояння мітингувальниками був обраний курс на мирний характер протестів. При цьому, спроба втягнути мітингувальників в агресивне протистояння із силами правопорядку під час штурму Адміністрації Президента 1 грудня зазнала невдачі: мітингувальники не долучились до штурму, а опозиційні депутати та лідери протесту своїми тілами відгородили мітингувальників від сил правопорядку.

Після подій 1 грудня силовий контакт хоча і мав місце, але все більше переходив у цивілізоване русло та мав локальний характер. При цьому влада намагалась імітувати "всенародну підтримку" курсу Уряду та Президента звозячи людей на "антимайдани" - проплачені мітинги, які проходили під прапорами Партії Регіонів. При цьому окремим учасникам "антимайдану" гроші або не платили, або платили лише частково.

Перебіг подій

У відповідь на побиття студентів, на Михайлівську площу, де перебувала частина побитих із майдану Незалежності, зібрались тисячі киян та гостей столиці. Вдень на Михайлівській площі виник стихійний мітинг. Лідери трьох опозиційних партій: Віталій Кличко, Олег Тягнибок і Арсеній Яценюк оголоси рішення про створення Штабу національного спротиву.

Подальший розвиток подій отримав назву "Європейська революція" або "Єврореволюція", пізніше - "Революція гідності".

У річницю Референдуму про суверенітет 1991 року на майдани і вулиці Києва вийшли, за різними оцінками, від 500 тисяч до 1 млн. протестувальників. Цього ж дня відбулася спроба штурму Адміністрації Президента. Ця подія набула неоднозначних оцінок: опозиція стверджувала, що штурм - справа рук владних провокаторів; окремі радикальні молодіжні організації позитивно поставилися до штурму; його також підтримали окремі протестанти, що постраждали при побитті студентів. В організації штурму було звинувачено лідера партії "Братство" Дмитра Корчинського, який після цього був оголошений у розшук. Пізніше відповідальність за штурм Банкової взяли на себе ультраправі (за результатами слідства Генеральна прокуратура України 17 листопада 2015 повідомила, що наказ про побиття студентів віддав особисто Віктор Янукович, він також координував провокативні штурми).

Відбулось голосування про висловлення недовіри Уряду М. Азарова. За відставку було подано 186 голосів замість необхідних 226. За відповідне рішення з Партії регіонів проголосував 1 депутат, із КПУ - 0 депутатів, із "Батьківщини" - 90, з "Удару" - 42, зі "Свободи" - 36, позафракційних - 17. Таким чином рішення про відставку прийняте не було.

Цього ж дня Перший віце-прем'єр України Сергій Арбузов заявив, що влада готова обговорити дострокові президентські вибори. 5 грудня ця заява була спростована.

Мітингувальники з організації Демократичний Альянс почали лежачий протест під Генпрокуратурою. Протест проводиться на підтримку вимоги звільнити дев'ятьох хлопців, заарештованих Шевченківським районним судом 3 грудня на 60 днів за підозрою в організації масових заворушень у Києві 1 грудня, шляхом зняття з них підозри, на що генпрокурор має право згідно з пунктами 7, 9, 13 та 15 статті 36 Кримінального Кодексу України.

Від 8-ї години ранку активісти з Майдану лежать на всіх входах до ГПУ таким чином, що зайти в будівлю можна було, лише переступивши через них. "Переступили через закон - переступайте через українських громадян", - такий меседж Демократичного Альянсу. Протестувальники пропонують працівникам ГПУ підписати петицію про звільнення заарештованих активістів.

Починаючи з 12-ї години, у Києві відбувся "Марш мільйонів" - Народне Віче із чисельністю, за різними оцінками, понад мільйон учасників. Було прийнято рішення про розширення мітингу та початок блокування Адміністрації Президента, будівлі Уряду та інших установ. В. Януковичу висунуто ультиматум із загрозою розпочати блокаду його резиденції "Межигір'я".

Цього ж дня відбувся нечисленний (до 15 тисяч осіб) мітинг на підтримку Президента Януковича. При цьому, державний 1-й канал відмовився виконувати трансляцію цього мітингу. Частина держслужбовців, звезених на мітинг намагалася втекти, але охорона мітингу - озброєні люди в чорному - відловлювала втікачів і повертала назад. Цього ж дня стало відомо, що через нестачу охочих, тож вербувальники тітушок підняли розцінки до 100 доларів США за день "стояння".

Загін кримського спецпідрозділу "Тигр", який із 4 числа був заблокований у Василькові, вирвався з блокади із частиною машин (15 одиниць техніки) і переважно пішим маршем рушив на Київ. Під час деблокування мав місце силовий контакт із мітингувальниками.

Об 11:30 загони внутрішніх військ почали оточення урядового кварталу та майдану Незалежності. Після 12-ї години проти мітингувальників почали розгортати водомети та пожежні машини, підігнали "автозаки", перекрили метро в центрі міста. У відповідь лідери опозиції закликали жінок та дітей покинути Майдан та контрольовані протестантами будівлі. Віталій Кличко та інші опозиційні депутати почали перемовини з командирами підрозділів внутрішніх військ.

Близько 13 години між барикадами Євромайдану та силовиками стали священники. Також у притул до силовиків - спинами до військовиків та "спецназу" - вишикувалася молодь "для захисту силовиків від провокацій".

Біля 14-ї години Олег Тягнибок повідомив, що сил для оборони Майдану вистачає, а влада проводить акцію психологічного тиску. На цей час серед мітингувальників перебувало досить багато жінок.

О 14:30 на Євромайдан вийшли посли та дипломати з посольств країн ЄС - "захищати".

Цього ж дня увечері, після обговорення проблеми зі спецпредставником ЄС Кетрін Ештон та помічником Держсекретаря США Вікторією Нуланд, Віктор Янукович заявив, що "влада діятиме виключно в рамках закону і ніколи не вживатиме сили проти мирних зібрань".

Відбувся "Круглий стіл" за участі Президента України, лідерів опозиції, інших представників. Президент Віктор Янукович оголосив про введення мораторію на силові дії і заявив, що йому відомі відповідальні за силовий розгін та побиття мітингувальників, 14 грудня були оголошені їх прізвища: очільник КМДА Попов, очільник київської міліції Коряк та заступник секретаря РНБО Сівкович. На першому ж допиті Попов повідомив, що він виконував розпорядження секретаря РНБО Клюєва.

Автомайдан організував автопробіг до заміської резиденції Віктора Януковича в Нових Петрівцях. За 300 метрів до будинку Януковича мітингувальників зустрів заслін з автобусів та внутрішніх військ. Акція пройшла мирно.

16 січня 2014 провладна більшість у Верховній Раді прийняла пакет "Законів про диктатуру", які на думку більшості експертів, обмежували права громадян, надавали органам державної влади більшу свободу дій у сфері покарання учасників акцій протесту і мали на меті криміналізувати опозицію та громадянське суспільство. Закони приймалися без використання системи "Рада" та без обговорення. Їх прийняття стало реакцією влади на масові протести громадян, а їх норми певною мірою були запозичені з норм російського законодавства, а окремі норми були навіть жорсткіші за російські аналоги. Прикладом прямого запозичення є введені в законодавство поняття "екстремістська діяльність" та "іноземний агент".

Прийняття цих законів викликало нову хвилю протестів, окремі з яких мали відверто глузливий характер: відбулись мітинги з каструлями на голові та в медичних захисних масках на обличчях. Загалом, прийняття цих законів лише збільшило кількість невдоволених владою та підвищило активність протестувальників.

Гаряча фаза протистояння

Причини та характер протистояння

Незважаючи на притаманний збройному протистоянню характер та застосування спеціальних засобів - включаючи каміння та коктейлі Молотова - протестуючі, у цілому, застосовували гуманні методи поводження з полоненими, відпускаючи затриманих беркутівців та тітушок після "виховної бесіди", яка передбачала виконання національного гімну, публічне вибачення перед народом або змащування лобів зеленкою.

Організаційні засоби

У ході протистояння, крім каміння та "коктейлів Молотова", повстанцями були збудовані метальні машини - требушет та велетенська рогатка, також була виготовлена "картопляна гармата". Cвоєю організацією та застосованими інноваціями повстанці неодноразово викликали живе захоплення у світі.

У той самий час прибічники влади - "невстановлені особи", бійці спецпідрозділів та тітушки - застосовували нелюдські методи, включаючи викрадення, катування ( Ігор Луценко, Дмитро Булатов) та вбивство активістів ( Юрій Вербицький), тортури з роздяганням та "фотосесіями" на морозі ( Михайло Гаврилюк), що, у цілому, вказує як на надзвичайну жорстокість влади, так і на спеціальне спрямування спецпідрозділів проти власного народу. Тітушки, не тільки взаємодіяли зі спецпідрозділами, але й використовували при цьому вогнепальну зброю.

Провладні силові структури також широко застосовували гладкоствольну вогнепальну зброю. Після відходу спецпідрозділів зі своїх позицій на вул. Грушевського журналісти виявили сотні або тисячі гільз до рушниць 12 калібру: червоні гільзи - виробництва французької компанії Spartan, помаранчеві - чеської фірми Sellier & Bellot, білі, без розпізнавальних написів ідентифіковані як американського виробництва, сині - чеської фірми FAM Pionki. Останні споряджені картеччю - 12-ма свинцевими кульками діаметром 6.8 мм.

Збройні засоби

В останній фазі протистояння провладні силові структури масово використовували та застосовували проти протестантів на враження автоматичну зброю, снайперські гвинтівки та бронетранспортери. Автоматична зброя також була видана тітушкам, значну більшість яких становили декласовані та злочинні елементи.

В останній фазі протистояння також були виявлені окремі випадки наявності вогнепальної зброї серед протестантів, але безпосереднє застосування зброї було підтверджене лише одного разу - активістом Майдану Іваном Бубенчиком. Крім того, як вогнепальна зброя протестантів у багатьох випадках фігурують пневматичні гвинтівки з оптичними прицілами, які не є зброєю.

В останній фазі протистояння також були виявлені ознаки наявності третьої сторони, яка застосовувала вогнепальну зброю (переважно снайперські гвинтівки) по бійцях провладних силових структур та активістам майдану. Це підтверджується наявністю багатьох поранених та загиблих з обох боків, які отримали схожі кульові враження в голову та шию.

Перебіг подій

Після проведення наступного Віче на Майдані, близько 15-ї години і пізніше на вулиці Грушевського в Києві відбулись численні зіткнення протестувальників, що намагалися пройти до будівлі Верховної Ради, та силовиків. Силове протистояння спробував припинити Віталій Кличко, але безрезультатно. Проти протестувальників були застосовані світлошумові гранати, гумові кулі, кийки, водомети, коктейлі Молотова, каміння; протестувальники застосовували петарди, коктейлі Молотова, каміння, рогатки, ними було спалено 5 одиниць спецтехніки, залишки якої використовувались як основа барикади. Цього ж дня Віталій Кличко зустрівся з Президентом В. Януковичем, у результаті чого була досягнута домовленість про проведення чергового "круглого столу".

Заплановані перемовини так і не були проведені, бойові дії на Грушевського продовжувались.

О 3-й ночі, 21 січня, одночасно розпочалися атака спецпідрозділів на барикади протестувальників та погроми, вчинені тітушками. Частина тітушок була затримана протестувальниками. Близько 8-ї ранку між протестувальниками та спецпідрозділами встали священники, завдяки чому бої вдалось припинити. Перемир'я тривало майже добу.

У ніч проти 22 січня протестувальники та фани клубу "Динамо" продовжували відловлювати тітушок. З'явилась інформація, що для протидії тітушкам на допомогу футбольним фанам Києва вирушили футбольні фани з м. Дніпропетровська, м. Харкова.

Близько 8-ї ранку після тривалого перемир'я спецпідрозділ "Беркут" несподівано перейшов у наступ, протестувальники, число яких становило близько 100 осіб, відійшли, після чого барикади були частково розібрані. На 9 ранку протестувальникам вдалось повернути втрачені позиції. На 9.20 від куль снайпера загинули два протестувальники: Сергій Нігоян та Михайло Жизневський. Ще один чоловік помер раніше після падіння з колонади стадіону, яка використовувалась як опірний пункт. Близько 11-ї години спецпідрозділи числом біля кількох тисяч розпочали масовий наступ і відтіснили протестувальників по вулиці Грушевського аж до Європейської площі. По обіді спецпідрозділи були відведені на попередні позиції, на яких також з'явився бронетранспортер. Близько 14-ї години розпочалася зустріч Президента Віктора Януковича з очільниками опозиції. Перемовини тривали близько трьох годин і виявились безрезультатними, а лідери опозиції заявили, що дають Януковичу 24 години на роздуми, після чого готові повести Майдан на штурм.

У ніч проти 23 січня для протидії можливому штурму мітингувальники замість зведення барикад розпалили багаття з автопокришок, яке разом утворило суцільну стіну вогню й диму. Спроби силовиків загасити вогонь за допомогою водометів та пожежних гідрантів не мали успіху. Завдяки цьому ніч проти 23 пройшла відносно спокійно. Заплановані на 14:00 перемовини лідерів опозиції з владою розпочались після 17-ї години і закінчились близько 22-ї, лідери опозиції заявили, що є шанс зупинити силове протистояння.

О пів на першу ночі Євромайдан, після доповіді лідерів опозиції про результати перемовин, оцінив позицію влади як затягування часу і прийняв рішення про вихід із переговорного процесу і "мирне розширення Євромайдану". Вишикувані колони мітингувальників рушили на вул. Інститутську і звели нові барикади на її перетині з вул. Ольгінською. Ніч на Грушевського пройшла спокійно.

Після раунду переговорів між лідерами опозиції, з одного боку, і Президентом та його "Антикризовим штабом" з іншого, влада заявила про наступне:

На пропозицію лідерів опозиції щодо звільнення вже затриманих осіб Глава держави запропонував Генеральному прокурору України вийти з пропозицією до судових органів про зміни запобіжного заходу, не пов'язані з попереднім ув'язненням. ... У зв'язку із цим, лідери опозиції мають негайно забезпечити повний відхід людей із вулиці Грушевського і припинення будь-яких протиправних дій.

... Прийняти закон про амністію, яким звільнити від відповідальності всіх учасників протестних акцій за весь період політичної кризи ... за умови повного звільнення всіх захоплених приміщень в усіх куточках країни, у тому числі на майдані Незалежності.

... погодити політичне рішення щодо повернення української Конституції від 2004 року...

... змінити закони, ухвалені 16 січня 2014 року...

... сторони досягли згоди щодо формування Центральної виборчої комісії на пропорційній основі згідно з тими пропорціями розміру парламентських фракцій, які сьогодні є в парламенті...

Пропозиції влади негайно звільнити вулицю Грушевського повстанці зустріли сміхом, вигуками "Зека геть!" і "Банду геть!". Одразу після цього протестувальники заблокували розташований у тилу барикад на Грушевського "Український дім", у якому зосередились декілька сотень провладних силовиків. Пропозиції Януковича опозиція не прийняла - на Майдані було ухвалене рішення про продовження боротьби. На момент прийняття цього рішення кількість затриманих, зниклих та загиблих повстанців перевищувала пів сотні, число поранених - близько півтори тисячі чоловік.

У ніч проти 26 січня, після атаки на розташований у тилу барикад на Грушевського "Український дім", який напередодні зайняли силовики, близько 200 бійців спецпідрозділів погодились покинути зайняту позицію. На даху "Дому" були знайдені бойові набої калібру 7.62. Також виявлено пошкодженим пломбування музейної колекції, що зберігалась у "Домі".

За даними тижневика "Дзеркало тижня" Кабмін Азарова прийняв протокольне рішення про збільшення числа спецпідрозділів "Беркут" та "Грифон" у 6 разів - до 30 тис. чоловік. Цього ж дня обласна рада депутатів у Луганську легалізувала створення "дружин тітушок". Послугами дружин тітушок також скористались ОДА та облрада в Миколаєві.

Цього ж дня в Києві протестанти здобули важливу тактичну перемогу: відбулося засідання Комітету Самоврядування міста Києва за участю депутатів опозиційних фракцій різних рівнів і представників громадськості, на якому була сформована тимчасова київська влада. До цього моменту Янукович та Партія регіонів всіляко перешкоджали проведенню в Києві місцевих виборів. Разом із Києвом під контролем протестувальників перебували 10 обласних адміністрацій (переважно в західній частині країни, а також у Полтаві). Встановлення влади в Києві послабило позиції Януковича.

Прем'єр Микола Азаров подав у відставку "з метою створити додаткові можливості для суспільно-політичного компромісу, заради мирного врегулювання конфлікту". Президент відставку прийняв і підписав Указ про відставку Прем'єр-міністра України та Кабінету Міністрів України.

Верховна Рада відповідно до домовленості між Президентом та владою скасувала 9 із 11 законів, які обмежували громадянські свободи громадян і були прийняті 16 січня в "ручному режимі". Голосування відбулось пакетом і без обговорення. За відповідне рішення проголосували 361 народний депутат, фракція комуністів від голосування утрималась.

Рада прийняла закон про амністію у версії регіонала Юрія Мірошниченка, відповідно до якого амністія поширюється лише на "мирних мітингувальників" та за умови звільнення адміністративних приміщень. Після голосування за законопроєкт спікер Верховної Ради Володимир Рибак відразу оголосив позачергову сесію Верховної Ради VII скликання закритою.

Віктор Янукович підписав акт про скасування диктаторських законів, прийнятих 16 січня, і закон про амністію, прийнятий 29 січня.

Штаб національного спротиву ухвалив рішення про початок "мирного наступу" 18 лютого, у день, коли Верховна Рада мала розглянути зміни до Конституції. "Правий сектор" наказав своїм загонам у Києві та регіонах перейти в стан повної готовності, а ВО "Майдан" повідомило, що у вівторок із 8 ранку будуть формуватися колони протестуючих для походу до Верховної Ради.

Поновлення силового протистояння

У день, коли Верховна Рада мала розглянути можливі зміни до Конституції, до будівлі Верховної Ради підійшли протестанти, більшість із яких, зважаючи на мирний характер ходи, були без традиційної зброї - кийків, каміння та коктейлів Молотова. Спецпідрозділи зустріли мітингувальників водометами та газом. Одночасно мітингувальники були атаковані із флангу значними силами силовиків та тітушок, у результаті чого колона демонстрантів виявилась розрізаною на кілька окремих частин, які були розсіяні. Це призвело до поновлення жорстокого силового протистояння між повстанцями та силовиками. Бойові дії велись, у тому числі, із застосуванням вогнепальної зброї. Декілька людей з обох боків загинуло. Втрата повстанцями ініціативи на деякий час призвела до того, що силовики витіснили повстанців із контрольованих позицій і зайняли частину майдану Незалежності.

У ніч проти 19 лютого у Львові, Івано-Франківську, Тернополі відбулись штурми ОДА, відділів МВС, управлінь СБУ.

Близько 4-ї години ранку активний штурм поновився - загалом безперервний штурм тривав 17 годин. На ранок положення повстанців стало критичним - периметр Майдану захищали 300-400 активних бійців. Близько 8-ї ранку прибуло перше підкріплення - "сотня" зі Львова, ще через годину - "сотня" з Тернополя. Автобуси з підкріпленням прибували на Майдан і надалі.

На ранок 19 лютого число загиблих склало 25 осіб, у тому числі: 9 співробітників силових структур; 16 мирних громадян та бійців самооборони Майдану.

Цього ж дня Президентом та силовими структурами була віднайдена "законно обґрунтована" можливість використання спецпідрозділами вогнепальної зброї - попри відсутність підтримки введення надзвичайного стану Верховною Радою: СБУ розпочала підготовку до проведення "антитерористичної операції", згідно з правилами якої силові структури мають право на застосування вогнепальної зброї, проникнення в будь-які приміщення тощо. При цьому зона проведення операції лишалась невизначеною, тобто операція проводилась на території всієї країни.

Цього ж дня Геннадій Москаль опублікував фотокопію відповіді міністра Віталія Захарченка на запит щодо дій спецпідрозділу "Беркут". Відповідно до цієї відповіді виходило, що міністр МВС фактично відмежувався від дій "Беркуту" та переклав відповідальність за їх дії на командирів підрозділів "Беркуту".

Відсторонена позиція міністра Віталія Захарченка щодо відповідальності за дії спецпідрозділу "Беркут" та виявлення втрат від вогню невідомих снайперів остаточно деморалізували прибічників Януковича, тому зранку спецпідрозділи розпочали самовільний відхід від Майдану.

За іншими даними, відступ силовиків від Майдану, а також відхід від будівлі Верховної ради були здійснені навмисно - щоб спровокувати повстанців на захоплення Верховної ради, у результаті чого Янукович міг би отримати всю повноту влади в країні, а опозиціонери втратили імунітет недоторканності.

Близько 9-ї ранку Майдан перейшов у наступ і, не зважаючи на шалений обстріл снайперами, швидко повернув всі втрачені 18-го числа позиції і розширив контрольовану зону. Найбільш жорстоке та криваве протистояння відбулось на вулиці Інститутській, де, переважно від куль снайперів, загинуло більш ніж пів сотні повстанців. Цього дня МВС вперше офіційно визнало, що застосовувалась вогнепальна зброя. Як стало відомо пізніше, цього дня із мобілізаційних складів МВС "тітушкам" видали 408 автоматів та 90 тис. набоїв. Того ж дня та пізніше в інтернеті з'явились декілька відео, на яких зображено, як силовики стріляють із вогнепальної зброї в неозброєних протестувальників Євромайдану на вулиці Інститутській. Вогонь вівся з декількох точок, у тому числі - з вікон будівлі Нацбанку України.

Відомості про військову належність снайперів достеменно невідомі, але є окремі свідчення, які вказують на те, що прицільний вогонь вели бійці кримського спецпідрозділу "Омега" (в окремих джерелах - "Тінь"), серед яких був помічений полковник Сергій Асавелюк, який вважається одним із найкращих снайперів і принципово не носить шолом. Через кілька днів полковник Асавелюк заперечив те, що його підрозділ "Омега" взагалі стріляв у протестувальників, обумовлюючи це тим, що загін прибув на місце лише об 11-й ранку - після того, як значна кількість повстанців вже була перестріляна (пізніше цю інформацію підтвердив і командир "Омеги" Анатолій Стрельченко). Також Асавелюк бачив, як у 4 майданівців вцілили з боку готелю "Україна", що знаходиться на іншому від Майдану боці. Про те, що в розстрілі повстанців була задіяна невідома третя сторона, свідчать і ймовірні записи переговорів спецпідрозділу СБУ "Альфа".

Одночасно з атакою з боку Майдану спецпідрозділи на Інститутській виявились атакованими загонами повстанців з інших напрямків, у результаті чого силовики опинились в оточенні, а окремі частини внутрішніх військ почали здаватись повстанцям.

Зважаючи на військовий успіх Майдану та деморалізацію в силових структурах та провладному таборі, надвечір у Верховній Раді близько 17:00 зібрались 239, в основному опозиційних, депутатів, які після довгого обговорення близько 22:00 прийняли постанову про незаконність "антитерористичної операції" та виведення всіх підрозділів силових структур у місця постійної дислокації.

Цього ж дня надвечір розпочались перемовини європейських міністрів і опозиції з Януковичем, у результаті яких Янукович (ще до рішення Верховної Ради) погодився на дострокові вибори Президента не пізніше грудня 2014 року, а протиборчі сторони мали були здати зброю протягом 24 годин. Інформація від лідерів опозиції про результати переговорів викликала обурення Майдану - саме в цей час перед головною сценою Майдану проносили труни із загиблими повстанцями, - їх виступ перервав Володимир Парасюк, який зазначив, що якщо назавтра до 10-ї години ранку Янукович не складе повноваження, його сотня піде на штурм зі зброєю.

Як вважається, саме цього дня Росія розпочала спецоперацію по захопленню Криму, яка надалі переросла в російську збройну агресію проти України та війну на сході України.

Повалення режиму Януковича

Виведення спецпідрозділів

Рішення Верховної Ради України

Верховна Рада України рішенням ad hoc повернула в дію Конституцію 2004 року; підтримала законопроєкт, який декриміналізував статтю, за якою було засуджено Юлії Тимошенко (дозволивши, таким чином, її звільнення); відправила у відставку в. о. міністра внутрішніх справ Віталія Захарченка.

Цього ж дня депутати М. Баграєв, С. Березкін, С. Буряк, Т. Васадзе, К. Ващук, О. Герега, М. Джига, О. Зарубінський, Г. Калетник, О. Кулініч, І. Куровський, В. Макеєнко, Я. Москаленко, О. Онищенко, А. Пригодський, М. Сорока, В. Хмельницький, В. Хомутиннік, І. Шаров заявили про вихід із фракції Партії регіонів.

Голова Верховної Ради України Володимир Рибак подав у відставку із цієї посади, новим спікером обраний Олександр Турчинов.

Верховна Рада України 328 голосами народних депутатів усунула Віктора Януковича з посади Президента України. Також були звільнені низка найвищих високопосадовців.

Окремою Постановою Парламенту було звільнено Юлію Тимошенко, яка перебувала на той час у лікарні ЦКБ Укрзалізниці в Харкові.

Цього ж дня відбулись повалення пам'ятників Леніну в Дніпропетровську, Миколаєві, Херсоні та інших містах, у яких до Революції були традиційно сильні позиції лівих та Партії Регіонів.

Перебирання влади в регіонах

У Запоріжжі в ніч проти 27 січня спільними зусиллями МВС та "тітушок" був жорстоко придушений 10 000 протест під Запорізькою ОДА. Були жорстоко побиті активісти Євромайдану, журналісти та пересічні громадяни. "Тітушками" був захоплений та розгромлений кінотеатр "Байда 3D", у якому знаходився пункт обігріву та першої медичної допомоги.

Реакція у світі та пов'язані події

Реакція світового співтовариства

3 - 6 грудня 2013 року Віктор Янукович відвідав із візитом Китай, за результатами якого Україна і Китай не уклали жодних кредитних угод. Про це заявив заступник міністра закордонних справ КНР Чен Гопін. Візит виявився не тільки безрезультатним - китайські ЗМІ з Януковича відверто познущались, присвятивши йому глузливий відеоролик.

4 грудня Єврокомісія повідомила, що трубопровід Газпрому "Південний потік", проти спорудження якого неодноразово виступала Україна, не зможе працювати в ЄС, якщо не відповідатиме європейським нормативам в енергетичній галузі.

11 грудня Євромайдан відвідали спецпредставник ЄС Кетрін Ештон та помічник Держсекретаря США Вікторія Нуланд.

22 січня 2014 року під час брифінгу посли Великої Британії та Німеччини жорстко розкритикували міністра закордонних справ України Леоніда Кожару за поведінку на зустрічі з дипломатами і інформацію щодо події в Києві. Віцепрезидент Європейського парламенту Яцек Протасевич заявив, що Європейський Союз може припинити офіційні відносини з Україною, якщо підтвердиться, що міліція застосовувала проти демонстрантів вогнепальну зброю. Посольство США в Україні повідомило, що Вашингтон скасував візи деяким громадянам України у відповідь на дії проти протестувальників у центрі Києва.

Реакція Росії

Більшість контрольованих державою російських ЗМІ подавали інформацію про події Єврореволюції в максимально викривленому, негативному світлі, видавали провокаторів за учасників Майдану, перекручували хронологію подій, применшували кількість учасників тощо. Так, один із головних російських дезінформаторів, Дмитро Кисельов, 9 грудня, 2013 року призначений указом Президента Росії генеральним директором новоствореного федерального державного унітарного підприємства "Міжнародне інформаційне агентство "Росія сьогодні", в ефірі каналу "Россия-1" у програмі "Вести недели" свідомо підмінив послідовність подій, заявивши:

"Сначала милицию жестко провоцировали, калечили и душили газом (видеоряд столкновений возле АП 1 декабря - ред.). А затем лидеры протестов призвали на Майдан бедных студентов и цинично оставили их там без какой-либо защиты, как жертву предусмотренной политтехнологией (кадры из разгона Евромайдана 30 ноября - ред.). По сценарию нужна кровь".

У російських ЗМІ також неодноразово підмінювали відеоряд та світлини учасників подій, видаючи бойовиків від "тітушок" за учасників антиурядових протестів, а протестантів - за прибічників Януковича.

Загалом, обсяг матеріалів про події в Україні та їх спрямування перетворились на інформаційну війну проти України. Зважаючи на відсутність дієвого ефекту від інформаційної війни 20 лютого, у день, коли в Києві відбулись події, що отримали назву "Кривавий четвер", Росія розпочала спецоперацію по захопленню Криму, яка надалі переросла в російську збройну агресію проти України та війну на сході України.

Результати

Геополітичні наслідки

Основним геополітичним наслідком Революції став вихід України із зони впливу Росії в економічній та політичній сферах, та відносне зменшення залежності від Росії в культурній сфері.

В економічній сфері вихід України із зони впливу Росії відбувся через істотне зменшення залежності від критичного для економіки України імпорту з Росії енергоносіїв. Цьому сприяли два чинники: збільшення експорту енергоносіїв із Європи; зменшення внутрішнього енергоспоживання через війну на сході України та російську інтервенцію до Криму. Також зменшення залежності відбулось через розрив торгових відносин із Росією: внаслідок введення проти Росії міжнародних санкцій через її агресію проти України; та ведення Росією торговельної війни проти України ( "Сирна війна", "Шоколадна війна", знищення санкційних продуктів тощо).

У політичній сфері зменшення залежності було досягнуте як у наслідок наявності військового протистояння між Україною і Росією, так і через очищення політичної системи України від проросійських сил у результаті проведених в Україні виборів Президента, парламентських та місцевих виборів.

У військово-політичній сфері було скасовано позаблоковий статус України, що ознаменувало вихід України з буферної зони між Західним світом і Росією, та розпочато масштабну реформу Збройних сил України.

У культурній сфері зменшення залежності відбулось у наслідок обмеження на концертну діяльність в Україні для акторів, які публічно підтримали агресивну політику Путіна, та заборону трансляції частини російської теле- та кінопродукції, яка пропагує або прославляє російські силові структури та імперську політику. Тим не менше, частка російської та російськомовної телепродукції в українському медійному просторі все ще лишається непропорційно високою.

Трансформація політичної системи України

Революція призвела до переформатування колишньої владної верхівки та її дезінтеграції з утворенням Опозиційного блоку і ряду інших відносно дрібних політичних формувань. Також зазнали переформатування і колишні опозиційні сили, які завдяки революції отримали більшість у новообраній Верховній Раді. При цьому практично одразу після виборів та формування нової конфігурації влади в Україні почала формуватися нова опозиція, до складу якої увійшли "Опозиційний блок" і три політичні сили з табору революціонерів - "Самопоміч" Андрія Садового, Радикальна партія Олега Ляшка та "Батьківщина" Юлії Тимошенко. Це призвело до втрати конституційної більшості революційними силами в Раді та гальмування в проведенні окремих реформ.

Контрреволюція

Революція гідності в мистецтві

Література

http://www.stratfor.com/weekly/ukraine-turns-revolution-recovery

https://web.archive.org/web/20140417122102/http://www.moz.gov.ua/ua/portal/pre_20140416_c.html

невідомо, про який саме документ йде мова

Уряд прийняв розпорядження про призупинення процесу підготовки до укладання Угоди про асоціацію з ЄС // Урядовий портал. - 21.11.2013.

ЄС не вимагає легалізації одностатевих шлюбів, - Томбінський.

Янукович выторговал $15 млрд у Путина: РФ вложит их в украинские ценные бумаги. Архів оригіналу за 20 груд. 2013 р.

Начальник столичної міліції взяв на себе відповідальність за розгін Євромайдана Архівовано 3 грудня 2013 у Wayback Machine.. - Дзеркало тижня. - 2013. - 30.11.

[https://web.archive.org/web/20131205073613/http://www.pravda.com.ua/news/2013/11/30/7003777/ Архівовано 5 грудня 2013 у Wayback Machine. Розгін Євромайдану: 7 осіб госпіталізовані, 35 - із травмами. Українська правда. 30.11.2013

Михайло Стусаненко (21 листопада). Революція гідності і пропаганда підлості. http://nationalcorps.org. Архів оригіналу за 13 грудня 2017.

ДБР завершило розслідування стосовно екскерівництва МВС України у справі незаконного постачання гранат з Росії - Державне бюро розслідувань. dbr.gov.ua.

Появилось видео "бунта" людей, которым не заплатили за "антимайдан" Архівовано 28 грудня 2013 у Wayback Machine. Увага!, ненормативна лексика

Владимир Корнилов: Я вам докажу, что "герои проевропейского Майдана" и "провокаторы-титушки" Банковой - это одни и те же лица! Архівовано 19 квітня 2014 у Wayback Machine. // "2000", 4.12.2013. (archive.today обірваний; див. також дзеркало Архівовано 8 липня 2014 у Wayback Machine.)

Див. фільм Євгена Афінеєвського і студії Netflix "Зима у вогні"

Лидеры оппозиции прокомментировали снос памятника Ленину. Милиция начала расследование. Дзеркало тижня. Архів оригіналу за 16 груд. 2013 р.

{{Cite news|url=https://zn.ua/POLITICS/nuland-ocenila-razgovor-s-yanukovichem-kak-slozhnyy-no-realisticheskiy-134799_.html%7Carchiveurl=https://web.archive.org/web/20131214042912/http://zn.ua/POLITICS/nuland-ocenila-razgovor-s-yanukovichem-kak-slozhnyy-no-realisticheskiy-134799_.html%7Cdeadurl=y%7Ctitle=Нуланд оценила разговор с Януковичем как сложный, но реалистический|archivedate=14 груд. 2013 р.|publisher=[[Дзеркало тижня]}}

МЗС відповів ОБСЄ: "закони про диктатуру" відповідають усім демократичним стандартам Архівовано 23 жовтня 2020 у Wayback Machine. // Українська правда, 18.01.2014.

Medieval knights, catapults and golden toilets - Ukraine's innovative protesters - in pictures. Ґардіан. 9 лют. 2014 р. Архів оригіналу за 10 лют. 2014 р.

Три трупа в доме офицеров. Еще 7 человек при смерти. Цензор.нет. Архів оригіналу за 22 лют. 2014 р.

Документальний фільм "Русский мир", 1 частина, "Дары волхвов"

Документальний фільм "Русский мир", 2 частина, "Спецтуристы"

"Регіоналам" Олійнику та Бондаренко заборонили в'їзд до США. uainfo.org.

# data[].attributes.attachment_link.title
Революція гідності - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Революція гідності (також Єврореволюція) - політичні та суспільні зміни в Україні з 30 листопада 2013 до лютого 2014 року, викликані протестом громадян України проти протиправного розгону мирної акції студентів та громадських активістів, яка розпочалася 21 листопада 2013 як спротив проти відходу політичного керівництва країни від законодавчо закріпленого курсу на Європейську інтеграцію та подальшою відмовою від цього курсу (див.