# data[].attributes.headline
Чекають вечора люди, схожі на равликів...

# data[].attributes.subject
Чекають вечора люди, схожі на равликів...

# data[].attributes.body
Чекають вечора люди, схожі на равликів,
так гірко сплять на вокзалах, так глибоко.
Ламана лінія кордону, мов соснова гілка.
Дорога важка, коли несеш на спині свій дім і своє минуле.

Вперті равлики беззахисної Європи.
Жінки, що залишили вдома чисту постільну білизну.
Діти, що не відпускають материнську руку,
як прищеплені до яблуні гілки не відпускають теплий стовбур.

Ми потребуємо дива, потребуємо льодяників надії,
дотиків радості, променів, що пробивають темряву.
Що ти візьмеш, малий равлику, вибираючись із згорілого дому?
Насамперед віру в те, що ти сюди неодмінно повернешся.

Упокорений час шаленців і втікачів.
Запекла віра тих, хто зійшов на вокзалі вигнання.
Завжди пам’ятати розташування меблів у батьківському домі.
Ховати в кишені ключі, як засушену квітку.

Ось ця дорога – нині позначена безголоссям,
ночівлі ці – подорожні, поміж дощем і тишею.
Будьте мужніми, равлики, будьте гідними цієї мандрівки,
ви – позбавлені дому, проте не позбавлені серця.

Сергій Жадан

С.Іващенко

# data[].attributes.headline
4 роки повномасштабного вторгнення. думки.ранок 24.02.2026

# data[].attributes.subject
4 роки повномасштабного вторгнення. думки.ранок 24.02.2026

# data[].attributes.body
Сьогодні день тиші…

Сьогодні 4 роки тому наше життя розділилося на «до» і «після»…

23 лютого 2022 року я завершила останній день першого модуля на Школі освітніх управлінців в KMBs.

Мій син, який на декілька днів поїхав в Київ, провів мене на потяг  і в останню мить дістав з кишені технічний паспорт на авто, яке було вдома. Бо випадково залишив в себе.

В нього квиток був на потяг додому на пʼятницю 25 лютого.

Він поїхав із «Дією» на тиждень.

А я… прокинулася від дивного сну у потязі під Василівкою. Далі вже ми їхати не могли. Бо були бомбардування.

А далі - шлях додому, в школу… швидкі і сміливі рішення, люди, укриття, охорона, чергування…

Як у ві сні!

А потім шлях із дому!

І знову виклики і рішення!

Нове і вже інше життя!

Тут і зараз! Зі СВОЇМИ 🍒

# data[].attributes.headline
Наше життя назавжди ро

# data[].attributes.body
Наше життя назавжди розкололося 24 лютого. Той вечір був таким звичайним: робота, коханий забрав нас з сином на машині, смачна піца... А на ранок — війна. Ми поїхали до мами у Василівку, сподіваючись на безпеку, але через три дні там почалося справжнє пекло. Підвали, ракети, нескінченні вибухи над головою і нескінчені дзвінки з моїми подружками, які так само пережили всі жахіття Василівки. Вдячна кожній з вас. Ми були на звʼязку постійно Lyudmyla Vizarenko Iryna Shander Ирина Китченко

Дорога назад у Мелітополь була дорогою смерті. Я ніколи не забуду той тваринний страх, коли виходила з машини з піднятими вгору руками перед ворожими колонами... А навколо — розстріляні цивільні автівки, танки і тіла солдатів і людей прямо на узбіччі.

Увесь цей час нам без упину дзвонила донька. Вона на той момент вже була в Польщі, поїхала ще до війни. Як вона переживала! Коли зникав зв'язок, її розпач неможливо було описати словами. Вона була в безпеці, але серцем — з нами в тих підвалах.

Потім було 6 червня 2022-го. Нас, вчителів та батьків, які днями і ночами чергували в школі, просто вигнали. Ми ледь встигли вирвати документи сина за 9 клас. (Це якщо кратко)

Щоб виїхати, я працювала по 10 годин на день — викладала німецьку мову приватним чином, збирала кожну копійку. І в серпні ми нарешті змогли дістатися Польщі. Сьогодні мій син — студент уже третього курсу університету. А я стала бабусею . Життя налагоджується , а біль не втихає. Я 4 роки не бачила рідних. Чи можна це назвати успіхом, перемогою? Ні ! Ми люди, яких лишили права вступати на рідний поріг! І це найболючіше! Ми самі зробили свій вибір ?! Так самі!

# data[].attributes.headline
Війна!!!! Тільки зараз я розумію значення цього слова. Я "вдячна" за можливість зупинитися та зрозуміти що є найважливішим у житті, оцінити все що маю та поговорити про найважливіше. Невже тільки таким жахливим способом можна це зрозуміти?! Але ДОСИТЬ! Я змінилася, світ змінився. Люди не чують або не розуміють. Тому молюся та сподіваюсь що Господь мене почує.

# data[].attributes.subject
Війна!!!! Тільки зараз я розумію значення цього слова. Я "вдячна" за можливість зупинитися та зрозуміти що є найважливішим у житті, оцінити все що маю та поговорити про найважливіше. Невже тільки таким жахливим способом можна це зрозуміти?! Але ДОСИТЬ! Я змінилася, світ змінився. Люди не чують або не розуміють. Тому молюся та сподіваюсь що Господь мене почує.

# data[].attributes.body
О, Господи!
Світлий! Пречистий!
Що коїться в світі, дивись.
Чи люди здуріли, напевне,
Війну розпочати взялись.
Чи мало вам тих епідемій?
Чи горя людського, чи сліз?
О, Господи! Світлий! Великий!
Ти з Божого Трону спустись.
Ти ж бачиш це людство наскрізь.
Ти ж бачиш, що треба зробити.
Цей світ вберегти від війни,
Зійди і врятуй своє чадо,
Любов їм і віру вдихни.
І зброю, і те, що вбиває,
Візьми оберни на сади –
Квітучі, родючі, щасливі,
Щоб люди всі в світі були!
Наталія Онищук

О. Мошник

# data[].attributes.headline
Лютий. Ранок. Страх.

# data[].attributes.body
Лютий. Ранок. Страх.
Сльози. Відчай. Жах.
Знову ранок. День. Печаль.
Не закінчилось, нажаль ...

Танки. Вибухи. Ракети.
Дим, але не сигарети.
Ворог знищує життя
Й не відчуває каяття.

Горить. Болить. Пече і плаче
Моя країна кожен день.
А ворог все по ній невпинно скаче
Стріляє, знищує людей.

В столиці, у степах і на Донбасі
Він палить сотні міст і сіл.
Він не шкодує ані батька, ані матір
і все стріляє кожен день.

Солдате наш, тебе чекаємо!
Про Україну нашу ми не забуваємо!
Важка й терниста буде в нас дорога!
Квітень. Весна і ПЕРЕМОГА!

# data[].attributes.headline
Если бы не было войн

# data[].attributes.body
Если бы не было войны было бы все лучше. Война убила много моих близких людей, я никогда не смогу жить как и раньше. Разрушила много моих планов. Самое ужасное, что она разрушает не только планы но и целые жизни, города.. Меня пугает то, что я начинаю забывать жизнь до войны. На самом деле это страшно. Я до последнего не верила в это, и я каждый день с ужасом вспоминаю как 24.02.22 я проснулась за пару секунд до первого взрыва.. я не понимала почему, но я чувствовала что что-то не так..помню как во время взрывов я вышла на кухню и подумала « нееет, это же не может быть война ».. но когда включилась сигнализация на машинах чуть-ли не всего района я все поняла. Я вспоминаю дни в подвалах, людей которые там были.. оккупацию и этих гадких военных. Было страшно.. но будет лучше…🫶🏻

# data[].attributes.headline
Війна...Дуже страшне слово. Я ні в якому страшному сні не могла уявити, що це буде зі мною і моєю родиною. Колись в дитинстві я допомагала бабусі, яка пережила війну, підписувати привітальні листівки до свят. І перше, що бабуся мені диктувала, так це побажання МИРУ! Потім ми перестали про це говорити. Бо жили в мирі і спокої. В 2014 році війна увірвалася в нашу країну. Але поки не до нашого міста... І ось вже 11 місяців моє місто в окупації. Я не може навіть уявити, що було б зі мною, якби я не виїхала! Знаю, що це дуже важко бути там! Я на підконтрольній території зараз, я на рідній землі, я на Батьківщині, я дихаю вільно... але я не вдома. Немає відчуття, що ти живеш повноцінним життям, бо дійсно, мене вирвали з грунту, обрубали мої коріння. Я оптимістка, я вірю, дію і рухаюся вперед. Я набула багато нових навичок, зустріла надійних партнерів і друзів, відкрила себе для себе іншу. Ми вистоїмо, витримаємо і поверенемося, аби жити в своєму українському місті! Наталя Савченко 

# data[].attributes.subject
Війна...Дуже страшне слово. Я ні в якому страшному сні не могла уявити, що це буде зі мною і моєю родиною. Колись в дитинстві я допомагала бабусі, яка пережила війну, підписувати привітальні листівки до свят. І перше, що бабуся мені диктувала, так це побажання МИРУ! Потім ми перестали про це говорити. Бо жили в мирі і спокої. В 2014 році війна увірвалася в нашу країну. Але поки не до нашого міста... І ось вже 11 місяців моє місто в окупації. Я не може навіть уявити, що було б зі мною, якби я не виїхала! Знаю, що це дуже важко бути там! Я на підконтрольній території зараз, я на рідній землі, я на Батьківщині, я дихаю вільно... але я не вдома. Немає відчуття, що ти живеш повноцінним життям, бо дійсно, мене вирвали з грунту, обрубали мої коріння. Я оптимістка, я вірю, дію і рухаюся вперед. Я набула багато нових навичок, зустріла надійних партнерів і друзів, відкрила себе для себе іншу. Ми вистоїмо, витримаємо і поверенемося, аби жити в своєму українському місті! Наталя Савченко 

# data[].attributes.headline
За рік в нас з’явили

# data[].attributes.body
За рік в нас з’явилися дивнії звички:
Купити ліхтарик, свічки, запальнички,
Читати новини щодня в телефоні,
Тримати запаси води на балконі,
Авто заправляти до повного баку,
І корм закупити на рік для собаки.
Очима шукати у місті підвали,
І вивчити вірш, той де «ми вас не звали»,
Усі документи тримати в порядку,
Носити у сумочці завжди зарядку.
За рік ми без світла навчилися жити,
Дрібницям найменшим так щиро радіти,
Казати «тримайся» і дійсно триматись,
А ще, ми навчились , як чорт, матюкатись.
Хто виїхав - той вдосконалив англійську!
Ми хейтимо все, що хоч трохи російське!
І кожен дорослий, і кожна дитина,
Говорить так гордо: «А ми - з України»!
Ми звикли в собі убивати тривогу,
Ми наче готові щомиті в дорогу…
Донатимо гривню і навіть валюту,
Ми звикли, що рік не кінчається лютий…
Ми звикли всі ліки тримати з запасом,
І брати важливі дрібнички на касі,
Нехай у авто завжди буде «заначка»:
Серветки, вода і сухариків пачка,
Така от з’явилась нав’язлива звичка:
Хоч я не палю - та візьму запальничку…

Автор не я, а пані Юлія Олефір.                                           Вірш попався сьогодні. Трішки про всіх нас.. 🤗 Насправді, важкий рік з болем, відчаєм, зневірою, постійною тривогою за тих, хто на лінії вогню, хто під обстрілами, хто в окупації, болючими втратами. Зберігаю всі привітання до колег і друзів, які починаю з Доброго ранку, ми з України, аби підтримати інших і відчути надію всередині самої себе. Ми ніколи не забудемо і нічого не пробачимо русні. За наших людей, наші домівки, наші міста в села, наших дітей та наші мрії …І кожному колаборанту, який не втече, я подивлюся в очі. Отже, нехай відкривають мапу і шукають на ній Магадан. Ми повернемо наш український Мелітополь, не сумнівайтеся. Ірина Богослав.

# data[].attributes.headline
Якщо б не були 

# data[].attributes.body
Якщо б не були цієї війни, моє життя пішло б по другому. Мій тато б не помер, я б залишився жити в місті, де народився, не пізнав рашистської окупації. Але пішло, як пішло. Ця війна змінила мене, як і усіх людей у світі. Я став більш стриманим, став краще розуміти, що коїться. У перші дні було дуже страшно, бо не знаєш, хто та куди стріляє, і взагалі прокинешся на слідуючий день чи ні. А зараз всі сплять під час сирени, бо ніхто майже цього не боїться, бо в Україні стало набагато більше ППО, яке завжди працює по непроханим гостям. Тому що можу сказати, головне - терпіння. Треба потерпіти, и перемога буде в кишені. Слава незламній Україні!