# data[].attributes.headline
Стукалюк Роман, учень 10 класу

# data[].attributes.subject
Стукалюк Роман, учень 10 класу

# data[].attributes.headline
Біографія А.Богаченко

# data[].attributes.subject
Біографія А.Богаченко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дода_ла: pole_55 22 Березня 2016 о 17:31 | Категорія: " Інтерв'ю " | Перегляди: 1819 Матеріал підготува_ла: Валерій Пузік | Фото: сторінка Анжели Богаченко у Facebook

Розмова з поеткою, письменницею та режисером Анжелою Богаченко про відеопоезію, кіно та літературу.

Анжела Богаченко народилася у Донецьку, виросла в Миколаєві, живе в Києві. Учасниця різних літературних, кіно і відеопоетичних фестивалів, серед яких: "Батискаф", "Zebra", "CYCLOP", "Джаз Коктебель", "Волошинський вересень 2013/2014", фестиваль ім. Арсенія та Андрія Тарковських, "Дні українського кіно в Іспанії", "Книжковий Арсенал", "ГогольFest 2014", кінофестиваль "Молодість", т.і..

Нещодавно компанія Letter Тo Fest повідомила, що відеопоезія Анжели Богаченко "Звідки ти, чорна валко, пташина зграє?" візьме участь у Всесвітньому фестивалі непрофесійних фільмів UNICA-2016 у Сучаві, Румунія, який відбудеться з 19 по 26 серпня 2016 року. Раніше її вже було продемонстровано на 5-му Фестивалі відеопоезії "Sadho" в Нью-Делі, Індія, який тривав 14 та 15 листопада 2015 року, та інших фестивалях. У роботі "Звідки ти, чорна валко, пташина зграє?", створеній на поезію Сергія Жадана, Анжела Богаченко осмислює сучасні події на Сході України та їх наслідки.

Інша відеоробота Анжели Богаченко "Закохайся в Миколаїв, якщо насмілишся", створена на поезію Юрія Андруховича, 10 та 11 грудня 2015 року взяла участь у 6-му Римському фестивалі відеопоезії Doctorclip в Італії. Загалом її демонстрували на п'яти фестивалях, зокрема, зокрема, у Національному конкурсі 45-го Київського МКФ "Молодість" і на 5-му Фестивалі відеопоезії CYCLOP, де стрічка перемогла у номінації "Експеримент".

> Розкажи трохи про себе. Я знаю ти родом з Донецька, що ти зараз переживаєш, слідкуючи за подіями які відбуваються на сході країни?

В последние годы этот вопрос я слышу от журналистов чаще всего, но спокойно на него реагировать - удаётся с трудом. Мало кто знает, но мой род по папиной линии из поселения Александровка (Марьинский район), где сегодня проходит линия фронта.

Что я переживаю? Переживаю. И дед мой переживал после трёх концлагерей под Берлином, отсидки в ГУЛАГе. Переживал он даже стоя в костюме на своей собственной свадьбе в 1955 году в Донецке. Все мы что-то переживаем.

"Город роз", а именно в такой формулировке я услышала о Донецке от родителей, я покинула еще в 1995 году и больше никогда не приезжала, а теперь поздно. Жалею ли я, что не ездила раньше? Нет, у нас с Донецком не было времени встретиться - то я была занята, теперь он. У всех свои кармические расписания.

Я из семьи музыкантов, поэтому очень горжусь фактом, что один из моих любимых композиторов (Сергей Прокофьев) тоже родом из Донецка.

Терриконы, ядовитые облака, мама, вытирающая пыль с подоконника (мы жили возле шахты № 3-18 и Петровского Хлебокомбината), индастриал, производство - словом, казалось бы, что в этом месте прекрасного, черт возьми?! Но родной город всегда будет мною любим, несмотря на войну, экологию или высадку инопланетян на терриконы.

Интересно наблюдать за лицами людей после таких диалогов:

- О, вибач, якщо я щось не те говорив, - и, погрустнев, обычно добавляют. - То ти біженка?

- Да, образца 95-го года.

Людей с этими вопросами - легион. Если ты из Донецка - то обязательно для них беженец. Будто оправдываешься, как неуместный человек из неуместного города.

"А как твои родственники, а за кого они? А как им там? Остались, выехали? А какие у них полит. взгляды? А почему ты еще с ним \с ней общаешься?". Казалось бы, простые вопросы, но на них почему-то хочется как-то совсем нечутко и ёмко ответить. Но терпение - пока что мой конёк, поэтому единственное, что можно ответить: все мои - живы. Это высшая радость.

Робота Анжели на Виставці A4 - Ballpoint / Кулькова / Шариковая ручка

Таким сложным образом я интуитивно пыталась исполнить "мечту идиота" - выучиться на мультипликатора. Я делаю, не побоюсь этого громкого слова, анимацию. Первые мои попытки были с фотографиями в 2008-м, в стиле "стоп-моушен" (изрядно сейчас поднадоевшем, но всё также популярном).

С восхищением смотрела психоделические стоп-моушены Яна Шванкмайера, мультфильм Тима Бартона "Кошмар перед Рождеством" и т.д. Мне близко кино, придумывание идей для сценариев, но анимация - это "вечное возвращение".

Последние годы больше всего это проявляется в моих работах в видеопоэтическом жанре.

Видеопоэзия, по-моему, это идеальное экспериментальное кино: сценарий, поэтический текст, музыка, видеоряд. Это достаточно молодой жанр, который прогрессирует как в Украине (фестиваль CYCLOP), так и за её пределами (взять хотя бы фестиваль ZEBRA (Германия, г. Берлин), где побывала и моя видеопоэзия "А у вас дім далеко від нас?").

Первой немного наивной попыткой было видео "Аве. Оза" на стихи А. Вознесенского в 2012-м, которое был показано на маленьком фестивале в Киеве. В этом же году я осмелела и попробовала снять видео на свой собственный текст "Королю Первых Одуванчиков" - и он попал в шорт-лист CYCLOP, к моей немалой радости.

В тот период я всё делала сама - я была оператором, и художником, и даже сама записывала начитку стиха на умирающий микрофон от наушников. Но позже "и швец, и жнец..." устал и начал привлекать операторов, звукорежиссеров и других талантливых персонажей. Увы, я не многорукий Шива, чтоб всегда всё делать самой! Видеопоэзия, как и кино - это чаще коллективная работа.

Создавая видео на стихи Сергея нашего Жадана "Звідки ти, чорна валко, пташина зграє?", которую я посвятила родному городу, я и подумать не могла, что она отправится на разные фестивали мира. Я потратила несколько ночей, рисуя её в иванофранковском хостеле, на чужом ноутбуке, только потому, что этот текст Сергея мне очень близок.

Я не люблю говорить о сквозной теме моих фильмов, пусть это делает зритель. Везде должна быть интрига.

Хочется ли мне снять дебютный короткий метр? Не экспериментальный, не видеопоэзию, а что-то по стандартному сценарию? Хочется. Но мои видеопоэзии - для меня уже короткие метры. Для начала я хочу сделать мультфильм, а дальше - посмотрим.

Разные темы. Стараюсь не зацикливаться на одном, как и не делать всё в одном стиле. Видеопоэзия "М.У.Н." на стихи С. Жадана отличается от видео, которые я снимала раньше. Она получилась более "минорная", поэтому нередко вызывает споры и непонимание.

> Ти учасник численних літературних заходів, який запам'ятався найбільше?

Фестиваль метареалистической прозы "Мантикора", который проводился в Ивано-Франковске в 2014-м.

На второй день всех участников отвезли на экскурсию к "Святилищу Лады" в Терношоры. Накрапывал дождь, поэтому добираться по холмам следовало в резиновых сапогах (а их, правильно, я не взяла!). У меня был неплохой шанс где-нибудь застрять, но, в целом, обошлось. А вот место прекрасное, всё напоминало о параджановских "Тенях... " , и не зря - его снимали в соседнем посёлке. Позже я писала эссе про эту поездку для литературного альманаха " Станиславский феномен " .

Пожалуй, нельзя отвечать на такой вопрос одной фамилией. Поэтому пусть тут побудет этот небольшой ряд прекрасных людей:

Труман Капотэ, Мигель Астуриас, Милорад Павич, Ричард Бротиган, Михаэль Энде, Уолт Уитман, Евгений Шварц, Тарас Прохасько, Дмитрий Воденников, Ольга Седакова, Сергей Жадан.

Фестиваль "Молодость" был для меня "летним снегом" (а также "испанской инквизицей"!), потому что участие стало полной неожиданностью.

Это было испытание и ответственность, т.к. мой экспериментальный фильм попал на самый известный фестиваль Украины. Конечно, были переживания, как его воспримут в Киеве. В Николаеве он победил на фестивале "Гражданский проектор" в прошлом году.

Этот фильм - редкий случай, где я сама выступила оператором на локациях. Изначально я планировала сделать двухминутное видео, но, насобирав гигабайты материала, увидела, что фильм, словно пирог на дрожжах, расползся на 4 минуты.

Я прожила в Николаеве восемнадцать лет, этот город мне близок, он по-своему прекрасен, но в нём много несовершенного, заброшенного. Многое нуждается в реставрации. Поэтому фоном, как нельзя кстати, подошел текст Юрия Андруховича "Про форму".

У моих героев есть волшебная шкатулка, которая делает город лучше. Этим фильмом хотелось передать желание "причесать" место, где вы живёте, придать ему форму. Это касается всего, даже вашего кота.

Так, а вот про твой последний "вапрос" пусть будет так: я делаю иллюстрации для нескольких проектов, "но это уже другая история, и мы расскажем ее как-нибудь в другой раз".

Розмовляв - Валерій Пузік

# data[].attributes.attachment_link.title
Анжела Богаченко: Анимация - это "вечное возвращение"

# data[].attributes.attachment_link.description
Дода_ла: pole_55 22 Березня 2016 о 17:31 | Категорія: " Інтерв'ю " | Перегляди: 1819 Матеріал підготува_ла: Валерій Пузік | Фото: сторінка Анжели Богаченко у Facebook Розмова з поеткою, письменницею та режисером Анжелою Богаченко про відеопоезію, кіно та літературу. Анжела Богаченко народилася у Донецьку, виросла в Миколаєві, живе в Києві.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
НТУ "Дніпровська політехніка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нагороди та премії Національна премія України імені Тараса Шевченка за фільм "Климко" (1984 рік)Літературна премія "Благовіст" Міжнародна премія Фундації Омеляна і Тетяни Антоновичів (США) Почесна грамота Президії Верховної ради України

Біографія
Народився Микола Вінграновський 7 листопада 1936 р. у селі Богополі на Миколаївщині. Саме цього року народились інші відомі украйїський пісьменники, яких пізніше назвали "шестидесятниками".

У1943 р. Вінграновський пішов у нульовий клас початкової школи в Кумарах, а продовжував навчання в богопільській десятирічці, яку закінчив 1955 р. Тоді ж він вступив до Київського інституту театрального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого на акторський відділ, де вже через два тижні обдарованого юнака вирізнив Олександр Довженко і "коронував"на долю артиста, кінорежисера й поета - за влучним висловом І. Дзюби, "на болісну й щасливу причетність до вічного творення духовності свого народу". Через рік учителя не стало, але прилучення до його світу позначилося на всій творчій долі Вінграновського: довженківське розуміння творчості як торжества свободи та краси резонують у кожному слові поета.

Ще студентом Вінграновський зіграв головну роль у "Повісті полум'яних літ", а фахом своїм обрав кінорежисуру (він створив 10 художніх фільмів, серед яких - "Берег надії", "Климко"та ін.). З 1960 р., після закінчення ВДІКу, Вінграновський був режисером Київської кіностудії художніх фільмів ім. О. Довженка. У 1989-1993 рр. він був головою Українського відділення ПЕН-клубу, і ця почесна неоплачувана посада - єдина з тих, що обіймав поет.

Перші вірші Вінграновського побачили світ у 1957 р. в журналі "Дніпро", чотири поезії було опубліковано в 1958 р. в "Жовтні", але справжній розголос принесла добірка "З книги першої, ще не виданої", яка з'явилася у "Літературній газеті"7 квітня 1961 р. Наступного року ця книжка вийшла в світ під назвою "Атомні прелюди"й стала одним з найголовніших побудників полемічного виру навколо нової поетичної генерації. Не часто трапляється, щоб перші газетні публікації віршів викликали такі рясні відгуки та полеміку, як це сталося з Миколою Вінграновським. Багато читачів гаряче вітали їхню появу, система ж зустріла новаторство негативно, звинувачуючи молодого поета в абстракціонізмі та сюрреалізмі. Наступна поетична збірка, "Сто поезій", вийшла через п'ять років.

Твори двох зазначених збірок, а також кілька нових віршів склали збірку "Поезії"(1971). Серед нових привертають увагу дві невеличкі поеми - "На Псло, на Ворсклу, на Сулу...", яка у пізніших виданнях названа "Голубі сестри людей", і "Гайавата".

Виразним свідченням дальшого творчого розвитку Вінграновського стала збірка "На срібнім березі"(1978). Поетів голос став начебто тихішим, але відбулося внутрішнє ускладнення й збагачення його лірики, підвищилася прихована інтенсивність душевного життя.

1984 р. вийшла невеличка збірка "Губами теплими і оком золотим", у якій звичайні будні людини і природи постають як світова містерія. В ній органічно переплелися картини природи і спогади дитинства, інтимна лірика і предметна реальність світу, химерія і казка, добра витівка і гумор, а головне - затамована жура.

Поема "Гайавата"свідомо зорієнтована своєю ритмікоінтонаційною будовою на відомий твір Лонгфелло. Звичайне земне життя зі своїми щоденними клопотами й тривогами, стачами і нестачами подається тут як найвище благо, у світлі якого всяке вигадане щастя є просто зайвим.

Майже одночасно з поезією Микола Вінграновський писав і прозу. Він створив кілька повістей та багато оповідань, і вони також стали важливою сторінкою його творчості (особливо повісті та оповідання 1980-х років). Письменник виробив оригінальний стиль, який, по суті, відповідає його поетичному письму. Сюжети прозових творі мають дуже відносну подієву основу і сповнені описом почуттів, якими автор щедро наділяє звірів, птахів, рослини й воду, сполучені в єдиний, самодостатній світ. Химерний, дивацький, перейнятий гумором, він випромінює світло духовної свободи. У повісті "Кінь на вечірній зорі"(1986) показана стоїчна витривалість українського народу, його життєлюбний дух; повість "Первінка"(1971) відображає моральне становлення особистості, "Сіроманець"(1977) - конфлікт цивілізації та природи, а "Літо на Десні"(1983) - безпричинність справжньої доброти.

Вінграновський помер 27 травня 2004 року в Києвi. Зараз він похований в Києві на Байковому кладовищі.

Твори Збірки поезій

Атомні прелюди (1962)

Поезії ( 1971)

Любов, не йди! (1997)

Сто поезій (1967)

Київ (1982)

На срібнім березі (1982)

Цю жінку я люблю (1990)
Збірники для дітей
Первінка

У глибині дощів

Літній ранок

Андрійко-говорійко

Літній вечір

Ластівка біля вікна
Повісті
Первінка

Літо на Десні (1983)

Чотирнадцять столиць України (1997, історичний нарис)

Наливайко (роман, 1990)

Світ без війни (1958)

У глибині дощів

Фільмографія Актор

Іван Орлюк ("Повість полум'яних літ", 1961)

Дончак ("Сейм сходить з берегів", 1962)

Несвятиласка ("Дума про Британку", 1970)

Вацлав Купка ("Берег надії", 1967)
Режисер
Климко (1984)

Ескадра повертає на Захід (1966, співавтор)

Тихі береги (1973)

Дума про Британку (1970, роль Несвятиласкі)

Берег надії (1967, роль Вацлава Купки)

"Чигирин - столиця гетьмана Богдана Хмельницького" (1993)

"Голубі сестри людей" (1966)

"Слово про Андрія Малишка" (1983)

"Довженко. Щоденник 1941-1945" (1993)

"Щоденник О. П. Довженка " (1989, у співавторстві з Леонідом Осикою)

"Гетьман Сагайдачний" (1999)

"Галич - столиця князя Данила Галицького" (1993)

"Батурин - столиця гетьмана Івана Мазепи" (1993)

Цікаві факти про Миколу Вінграновського
Микола Степанович Вінграновський народився 7 листопада 1936 року в Миколаївській області, місто Первомайськ в родині селянина У Миколи Вінграновського на правій руці був відсутній вказівний палець Розвинути акторський талант Вінграновському допоміг О. Довженко, який помітив обдарованого Миколу та запропонував йому роботу на Київській кіностудії ім. О. Довженка в якості актора режисера та кіносценариста, Вінграновський створив близько 20 художніх та документальних фільмів. Відомий Микола Вінграновський і як актор, режисер і сценарист. Він зіграв головну роль у художньому фільмі "Повість полум'яних літ", автором якого був Олександр Довженко. Він постановник низки художніх і документальних фільмів таких як: "Ескадра повертає на Захід", "Берег надії", "Тихі береги", а також він режисер документальних фільмів: "Голубі сестри людей", "Слово про Андрія Малишка", "Щоденник О. Довженка", "Чигирин - столиця гетьмана Богдана Хмельницького", "Гетьман Сагайдачний" та багато інших. Вперше як поет проявив себе у 1957 році. Тоді було надруковано вірші Миколи Степановича у газеті "Літературна" Микола Степанович Вінграновський є лауреатом Державної премії України імені Тараса Шевченка. Отримав її у 1984 році за прозові збірки для дітей. Також нагороджений Почесною Грамотою Президії Верховної Ради України. Він лауреат літературної премії "Благовіст" та премії Фундації Антоновичів (США) Перша книжка віршів мала назву "Атомні прелюди" Збірка поезій "Сто поезій" після проходження цензури вийшла друком із 99 поезіями замість 100 Закінчив інститут кінематографії у Москві та Київський інститут театрального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого Перша дружина видатного письменника - Лідія Вінграновська (працювала стюардесою) - розповіла, що вони прожили блискуче життя, але незабаром розлучилися. Друга дружина Олександра Білинкевич з Миколою Вінграновським прожила майже 50 років. Сподіваємося, що з цієї статті Ви дізнались щось цікаве про Миколу Вінграновського.

Джерело: http://dovidka.biz.ua/mikola-vingranovskiy-tsikavi-fakti/ Довідник цікавих фактів та корисних знань © dovidka.biz.ua

❋❋❋

І Є НАРОД...

На сизих пагорбах рясне село горіє,

І сірі вітряки докрилюють свій вік.

В брунатних берегах ріка багряна мріє,

І гай засмучений стоїть, як чоловік.

Ні леті літака, ні шурхотіння куми,

Тут тільки я, тут я і неба тло,

І дума про народ, моя стодумна дума

Навшпиньки заглядає у чоло.

Як міниться усе! І дурень той, хто зміни

Незмінно заміня вчорашнім днем без змін.

Народ в путі. Та він тавра не зніме

Із тих, хто за народ являв себе взамін

І, відрізаючи, живі шматки з народу,

Пророкував народові майбуть.

Та брів народ. Де бродом, де без броду,

Без нас, нетяг, тягнувсь з не бути в буть.

Бо він народ. Бо він глагол життя.

Він зміна змін. Йому нема заміни.

Бо він один крізь весни і крізь зими

Веде свій шлях з не бути у буття.

Ми знову є. Ми - пізні. Найпізніші.

Що наросли з худеньких матерів

В саду порубанім.

Я знаю, не для тиші

Вулкани дивляться

З-під наших юних брів.

Є Віра. Є Свобода. Кров і шмаття.

Естрада, сало, космос, кавуни.

І є народ, в якого є прокляття,

Страшніші од водневої війни.

❋❋❋

ПАМ'ЯТІ КІНООПЕРАТОРА

МИКОЛИ БИКОВА

Ти, водо, пливи, і ти, вітре, війни:

Де кратер бджоли? Де життя синій

кратер?

Тебе обнімаю в обіймах війни

Один, як ніколиньки, мій оператор.

На споді землі, де лиш темінь живе -

Де кратер ночей? Де життя лютий

кратер?

Солом'яний місяць і сіє і жне

Один - нікогісінько - мій оператор.

Шинеля і фрак, блуза і кімоно,

І хтось там у чоботях - всіх не зібрати..

АЙМО у руках, чорно-біле кіно -

А ти, мій однесенький, мій оператор...

Де сльози любили, вогонь і печаль,

Де рвало серця і мінявся фарватер,

На сизих устах твоїх вітер і даль,

І ти коло мене стоїш, оператор.

❋❋❋

ДОВЖЕНКО

І

Благословенні води літ,

Літа Десни благословенні,

І часу вічного політ

В однім осяянім іменні.

Благословенна срібна твердь

Землі і неба, дня і ночі,

І золоті вогневі очі,

Де обнялись життя і смерть.

Священна чаша доброти

В руках всеспільності й любові

І світ, об'єднаний у слові

Краси, і правди, і мети.

Благословенна світлотінь

Судьби в щасливім одкровенні.,

І многокрилля поколінь

В однім озоренім іменні.

II

Цвіркун сокиркою січе

Весло з водою, зими й весни.

Дрімає небо, і тече

Дорога зір на давню Десну.

По тій дорозі хто пройшов,

Той знає, що ті версти варті...

Але - там першою Любов

На грізній на своїй на варті.

Вона в душі його стояла,

Коли кривавивсь світ при нім,

І, як могла, оберігала

Його в стражданні золотім...

Він був щасливий, бо свободи

Огромний подих в нім не щез.

Він мав за честь судьбу народу,

Мав Революцію за честь.

❋❋❋

Вас так ніхто не любить. Я один.

Я вас люблю, як проклятий. До смерті.

Земля на небі, вечір, щастя, дим,

Роки і рік, сніги, водою стерті,

Вони мені одне лиш: ви і ви...

Димлять століття, води і народи...

Моя ви пам'ять степу-ковили,

Зорі червоний голос і свободи.

Дивіться, гляньте: мій - то голос ваш.

Як світиться він тепло на світанні...

Я вас люблю, як сіль свою - Сиваш,

Як ліс у грудні свій листок останній.

❋❋❋

Сеньйорито акаціє, добрий вечір.

Я забув, що забув був вас,

Але осінь зійшла по плечі,

Осінь, ви і осінній час,

Коли стало любити важче,

І солодше любити знов...

Сеньйорито, колюче щастя,

Хто воно за таке любов?

Вже б, здавалося, відболіло,

Прогоріло у тім вогні,

Ступцювало і душу й тіло,

Вже б, здалося, нащо мені?

У годину суху та вологу

Відходились усі мости

І сказав я - вже слава богу,

І, нарешті, перехрестивсь -

Коли ж - здрастуйте, добрий вечір.

Ви з якої дороги, пожежо моя?..

Сеньйорито, вогонь по плечі -

Осінь, ви і осінній я...
Матеріал підготували Костюк Н.Г. та Зайка А.Б.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії з життя чудових людей. Микола Вінграновський

# data[].attributes.attachment_link.description
Нагороди та премії Національна премія України імені Тараса Шевченка за фільм "Климко" (1984 рік) Літературна премія "Благовіст" Міжнародна премія Фундації Омеляна і Тетяни Антоновичів (США) Почесна грамота Президії Верховної ради України Біографія Народився Микола Вінграновський 7 листопада 1936 р. у селі Богополі на Миколаївщині. Саме цього року народились інші відомі украйїський пісьменники, яких пізніше назвали "шестидесятниками".

# data[].attributes.attachment_link.title
11 клас. Українська література. Огляд життя та творчість Миколи Вінграновського (Тиж.2:ВТ)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
11 клас. Українська література. Микола Вінграновський. "У синьому небі я висіяв ліс"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Антоніна Попова

# data[].attributes.attachment_link.title
М.Вінграновський "Гусенятко". Біографічні відомості про письменника. Зміст твору.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Микола Вінграновський У НЕКВАПИ БІЛІ ЛАПИ
До ілюстрованої художниками Петром Гулиним та Надією Кириловою збірки увійшли вірші Миколи Вінграновського: "Іде кіт через лід", "Молоденька хмаринка", "Теплий дощик-срібнопад", "Ця казка на білих лапах", "Прилетіли гуси, сіли у воротях", "Котик, котик", "Далекими світами", "Озирнулись маки", "Розкажу тобі я ще й про те...", "В ясновельможному тумані", "У ластівки - ластовенятко", "Під рябими кущами вухатими", "Літній ранок", "Мизатий хлопчик, як горобчик", "Що робить сонце уночі", "Наїлися шпаки снігу - співать перестали", "На рябому коні прилетіла весна", "Почалапали каченята", "Грім", "Приспало просо просеня", "Новорічна заяча пісня", "Перша колискова", "Сама собою річка ця тече", "Вві сні наш заєць знову задрімав", "Куди тобі, сонечко?", "Мак і Кіт", "Як ішли Неквапи зиму зимувати", "Сон", "Ластівко біля вікна", "У срібне царство цвіркунів", "До нас прийшов лелека".
ІДЕ КІТ ЧЕРЕЗ ЛІД

МОЛОДЕНЬКА ХМАРИНКА

Молоденька хмаринка
Шука в небі хатинку -
Та у небі її не знайдеш.
- Молоденька хмаринко,
Нема в небі хатинки,
То ж куди ти, хмаринко, підеш?
ТЕПЛИЙ ДОЩИК-СРІБНОПАД
Іде вона, наша казка,
Аж дивиться - наша хата!

Андрійко не міг ще спати,
Заходь в нашу хату, будь ласка!

У ластівки - ластовенятко,
В шовковиці - шовковенятко,
В гаю у стежки - стеженятко,
У хмари в небі - хмаренятко,
В зорі над садом - зоренятко
Вже народилися.
Лиш зажурилися
Старезна скеля над урвищем
Та дуба всохле стовбурище.

В ясновельможному тумані,
Де під березою бугор,
При всій-усій своїй осанні
Коронувався мухомор.

І стала глибша і свіжіша
Качачо-гусяча ріка,
Ожина стала ще ожіша,
Горіх, так той свого горішшя
Вже ж натрусив - земля в дірках!

Мизатий хлопчик, як горобчик,
З таким, як сам, до річки йде.
над хлопчиками дощик,
Іде над ними й більш ніде.
А фіолетово, а синьо
При хаті півники цвітуть!
Цвіте над півниками слива,
І абрикоса пахне тут.

До нас прийшов лелека
З косою на плечі,
Води напився з глека
Та й сів на спориші.
І так сидів лелека,
І думав те, що знав:
Пропало десь далеко
Все, що косити мав.
Пропало десь далеко,
Не видно вдень-вночі...
І плакав наш лелека
З косою на плечі.

За матеріалами: Микола Вінграновський. "У неквапи білі лапи". Оповідання та вірші. Художники Петро Гулин та Надія Кирилова. Київ, "Веселка", 1989, 56 с.

Більше творів Миколи Вінграновського на нашому сайті:

Твори Миколи Вінграновського
Небуденне явище в нашій літературі - поезія Миколи Вінграновського. Кажу: поезія, хоч в останні роки він більше пише прозу. Проте і проза його навдивовижу поетична. Він у всьому поет. А щоб пізнати поета, радив колись мудрий Гете, треба піти в його країну... Що ж таке: поетова країна? Це не просто географічне чи політико-адміністративне поняття. Це і земля, де він народився і зростав, де вбирав у себе безліч вражень дитинства, що формували основу його духу. Це і доба, що дала настроєність і масштаб цьому духові. Це і люди, в яких і через яких поставали йому земля і доба: батько і мати, кревні й сусіди, друзі й ровесники... Це народ. Це великі книги й великі імена, до яких тягнувся... Земля... Україна... Миколаївщина...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола вінграновський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
у неквапи білі лапи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ілюстрована збірка віршів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
художник петро гулин

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
художниця надія кирилова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малюнки петра гулина та надії кирилової

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Вінграновський, ілюстрована збірка віршів "У Неквапи білі лапи"

# data[].attributes.attachment_link.description
Микола Вінграновський У НЕКВАПИ БІЛІ ЛАПИ До ілюстрованої художниками Петром Гулиним та Надією Кириловою збірки увійшли вірші Миколи Вінграновського: "Іде кіт через лід", "Молоденька хмаринка", "Теплий дощик-срібнопад", "Ця казка на білих лапах", "Прилетіли гуси, сіли у воротях", "Котик, котик", "Далекими світами", "Озирнулись маки", "Розкажу тобі я ще й про те...",

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Вінграновський "У синьому небі я висіяв ліс...". 11 клас. + Аналіз

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Вінграновський "Сеньйорито акаціє, добрий вечір"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Нікополь.City

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Кобельнюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Той, хто знайшов пектораль: український вчений світового рівня Борис Мозолевський – Нікополь.City

# data[].attributes.attachment_link.description
Нікопольські новини. Нові події Нікополя та Дніпропетровської області: політика, економіка, випадки з життя - Нікополь.City

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
стихи мозолевський борис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читать мозолевський борис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мозолевський борис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мозолевський борис поэт

# data[].attributes.attachment_link.title
Мозолевський Борис: Все стихи поэта | Poetree

# data[].attributes.attachment_link.description
На сайте Poetree вы можете читать лучшие стихи Мозолевський Борис

# data[].attributes.headline
Вірш "Смерть Івана Сірка"

# data[].attributes.subject
Вірш "Смерть Івана Сірка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В заплаві білі лебеді ячали.

На пасіці вмирав Іван Сірко -

Гроза татар, погуба яничарів.

У Грушівці молились матері,

Звертаючись по диво до ікони.

І, голову схиливши, край зорі,

Немов людина, плакав сірий коник.

Стояла вже кістлява із серпом,

І янгол сів над Бейкушем на кручі.

На пасіці вмирав Іван Сірко,

І бджоли мед збирали з груш квітучих.

А де ж та сила, що вела на бій?

Набився в очі морок пелехатий.

І шабля гостра, і сухий набій,

А руку на кістляву не підняти.

Мов і не мчав ще вчора на коні,

Од вітру аж стелилась чемериця!..

Бо все життя прожив для товариства.

Агов, братове січові орли!

Озвіться, де ви, з ким ішов за віру?..

Одні у Дикім полі полягли,

А інших погноїли по Сибіру.

А треті - щоб в колисці ви сконали

До того ще, як м'яти вам траву! -

Брат брату оселедці постинали,

Не змігши поділити булаву.

Люблю тебе, веселий мій народе,

За відданість роботі і борні.

За вдачу заповзяту і за вроду,

За слово влучне і дзвінкі пісні!

Ми другу люльку віддамо й кресало,

Як пить - то пити, битися - то бить.

Але щоб у сусіда товще сало -

Оце вже зась! Ходім його топить!

Того й нас б'ють то ляхи, то ординці,

Того й нас гноблять всі, що ми дурні.

Вам завтра залишитись наодинці -

Потопитесь у власному ж лайні!

Один з-поперед одного - в лакизи,

Аби вгодити батечку-царю.

Продажні шкури, сміття, блюдолизи!

І це за вас я йшов колись на прю?

І це народ, що й дідьку не покориться, -

Мов окунці, вплива у ятері?

Брати мої, та що ж це з нами коїться?

Невже на це нас родять матері?

Господь вас від спокуси одведи,

Від пихи, від омани, від облуди.

Тримайтесь брат за брата, як жиди,

Бо щастя вам на цій землі не буде.

Молюся, боже. Боже, не губи

Сиріт своїх, обласканих Москвою.

Та розуму вклади їм під чуби,

Щоб думали хоч трохи головою.

Щоб хоч на день дивилися вперед,

А не жили, чим бог пошле сьогодні.

Земля гуде, - збирають бджоли мед.

І не тому збирають, що - голодні.

Покладено їм - дбати про життя.

А и лише співаємо вівати.

А ми і те, що маєм, до пуття

Не вмієм ні любить, ні шанувати.

Та де було й навчитись нам, рабам,

Серед цькування, підступу і знади?..

Простіть мене усі, кого рубав

Під Перекопом, не простивши зради...

Знов підступа до серця печія...

Вам легше, хто живе у хаті скраю!

Не я рубав - рубала лють моя!

Чи правий був? Як би ж то знать! Не знаю...

Блаженні всі, у кого совість спить!

А я свою не збуду й за дукати.

Не плач, мій коню. Може, бог простить, -

Не довго вже лишилося чекати.

Усе прийму, бо що було - було.

Вклонися Січі, вірний мій товариш.

Життя - мистецтво, а не ремесло.

Раз проспівав - назад не проспіваєш.

Чи слід лишу, чи в забуття порину?

Надіюся, хоч, може, й без надій.

Лиш ти, мій болю, ти, моя Вкраїно,

Живи в добрі, святись і молодій.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сергій Філіпенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Смерть Івана Сірка

# data[].attributes.attachment_link.description
В заплаві білі лебеді ячали. На пасіці вмирав Іван Сірко - Гроза татар, погуба яничарів. У Грушівці молились матері, Звертаючись по диво до ікони. І, голову схиливши, край зорі, Немов людина, плакав сірий коник. Стояла вже кістлява із серпом, І янгол сів над Бейкушем на кручі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дітям України Патріотичні конкурси

# data[].attributes.attachment_link.title
Грибович Софія - Дмитро Кремінь «DE PROFUNDIS» («Миколаївський оберіг» 2022)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Миколаївська ОУНБ

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Кремінь "Над лиманом"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олекса́ндр Олекса́ндрович Сизо́ненко ( 20 вересня 1923, с. Новоолександрівка, Баштанського району Миколаївської області - 13 вересня 2018) - український письменник, прозаїк, публіцист, есеїст, кіносценарист.

Олександр Сизоненко народився 20 вересня 1923 року в селі Новоолександрівці на Миколаївщині, в трудовій хліборобській родині. Згодом його рідне село, прибравши літературну назву Баштанка, не просто пройде через багато оповідань, повістей, романів, а й виступатиме в них як своєрідний герой.

Пристрасть до читання розвивається в Сизоненка вже в шкільні роки, і відтоді стане для нього постійною. Літературна творчість приваблювала Олександра ще з дитинства, його перші оповідання друкує місцева районна газета.

Дорослі роки

Учасник нацистсько-радянської війни.

Повоєнний трудовий шлях демобілізований воїн починав на підприємствах хлібопекарської промисловості Миколаєва.

У 1955 - Закінчив Миколаївський педагогічний інститут. Після війни працював на Чорноморському суднобудівному заводі в Миколаєві судноскладальником, інженером-планувальником, контролером ВТК, у відділі пропаганди й агітації обкому партії, в редакції "Блокнота агітатора". Без відриву від виробництва здобув вищу освіту, закінчивши в 1955 році літературний факультет Миколаївського педагогічного інституту.

Друкуватися почав з 1949 року - журнал "Вітчизна" надрукував оповідання "Весна", а в 1951 році вийшла перша збірка оповідань "Рідні вогні". 1962 року переїхав до Києва. Працював у сценарному відділі Київської кіностудії імені Олександра Довженка, пізніше був на творчій роботі.

Після здобуття Україною незалежності Олександр Сизоненко тісно співпрацює з КПУ. Є автором десятків статей у партійній газеті Комуніст. У 2013 році фракція КПУ у Верховній Раді пролобіювала прийняття Постанови про святкування на державному рівні 90-річчя Олександра Сизоненка.

Твором, що приніс громадсько - літературне визнання в УРСР, став роман "Корабели", у якому показано життя великого суднобудівного заводу.

Із 1970 року Олександр Олександрович зосереджується виключно на літературній діяльності. Зберігаючи вірність темі Великої Вітчизняної війни, він створює повісті "Зорі падають в серпні", "Пауль, Петер, Погани", "Доки й живу", котрі стали улюбленими творами в молодіжному середовищі.

Вершиною творчості Олександра Сизоненка стала трилогія "Степ", "Була осінь", "Мета", за яку він у 1984 році удостоєний Національної премії імені Т. Г. Шевченка. Більше ніж через два десятиліття світ побачив розширений та допрацьований варіант цього монументального видання. На перетині 80-90-х років письменник створює гостроконфліктний роман "Далекий Бейкуш", в основу якого лягла реальна історія про боротьбу прогресивної громадськості проти спроб прокласти канал Дніпро - Дунай.

Загалом створив понад 30 романів, повістей, збірників оповідань та публіцистичних статей. Вони виходили російською, білоруською, англійською, німецькою, польською, та іншими мовами. Їх спільний тираж обчислюється мільйонами примірників.

Багаторічна робота на Чорноморському суднобудівному заводі збагатила письменника великим життєвим досвідом. Зокрема, це допомогло письменнику створити багатоплановий роман "Корабели", героями якого стали творці морських лайнерів. У 1960 році твір приніс автору громадське визнання.

У цей час Сизоненко починає працювати на Київській кіностудії імені О. П. Довженка. Він став автором сценаріїв фільмів "Білі хмари", "Кайдашева сім'я" (1993), редактором фільмів "Тіні забутих предків" (1964), "Новели Красного Дону", "Загибель ескадри" (1965), "Та, що входить у море", "Криниця для спраглих" (1987) та ін.

Павло Загребельний 20 вересня 1973 року, коли О. Сизоненку виповнилося 50 років, по українському радіо заявив: "Проза Сизоненка має особливу тональність, Сизоненко не любить багато вигадувати, любить писати з натури. Усі його герої - це майже не вигадані люди. Залюбленість у рідні місця, рідних людей створює особливий стиль, сповідницький характер його розповідей. Сизоненко стоїть на шляху до великого таємничого процесу, коли художній твір зливається з дійсністю".

У більш як 40 книжках звучать мелодії степового безмежжя рідної Новоалександрівки, і героїзм фронтовиків, і самовіддана праця корабелів - чорноморців - не випадкові сюжети, а епізоди з життя письменника Олександра Сизоненка.

За епічну трилогію "Степ", "Була осінь", "Мета" Сизоненко у 1984 року удостоєний Державної премії Української РСР ім. Т. Шевченка. За цикл новел "А земля перебува вовіки..." став лауреатом премії ім. Ю. І. Яновського. Член Національної Спілки письменників України (1952).

Оповідання

"Рідні вогні" (1951)

"Рідні краї" (1955),

"Далекі гудки" (1957),

"В батьківському краю" (1959)

"На Веселому Роздолі" (1956)

"Зорі падають у серпні" (1957)

"Для чого живеш на світі" (1961)

"Жду тебя на островах"(1963)

"Петер, Пауль, Йоганн..." (1967)

"Підняті обрії"(1971),

"Хліб з рідного поля" (1978),

"Сьомий пагорб" (1981)

"Корабели" (1960)

"Білі хмари" (1965)

"Хто твій друг" (1971)

"Степ" (1976),

"Була осінь" (1980),

"Мета" (1983)

"Далекий Бейкуш" (1990)

"Не поле перейти..." (2004)

"Валькірії не прилетять (Берлінські хроніки)" (2011)

Сценарист:

1968 - Білі хмари

1993 - Кайдашева сім'я

Редактор фільмів:

1964 - Тіні забутих предків, Новели Красного Дону

1966 - Загибель ескадри, Та, що входить у море, Криниця для спраглих та ін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сизоненко Олександр Олександрович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Олекса́ндр Олекса́ндрович Сизо́ненко ( 20 вересня 1923, с. Новоолександрівка, Баштанського району Миколаївської області - 13 вересня 2018) - український письменник, прозаїк, публіцист, есеїст, кіносценарист. Олександр Сизоненко народився 20 вересня 1923 року в селі Новоолександрівці на Миколаївщині, в трудовій хліборобській родині.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Людмила Яківна Чижова ( 22 серпня 1939 року в с. Піщаний Брід Добровеличківського району Кіровоградської області) - українська поетеса, дитяча письменниця. Член Національної Спілки письменників України (1997). Лауреат премії ім. М. Аркаса (2000).

Батько, Яків Потапович, працював кіномеханіком, повернувшись інвалідом з війни, а мати все життя працювала у колгоспі. У сім'ї було четверо дітей, якими, практично, займалася одна мати.

Людмила з дитинства любила багато читати, особливо захоплювалась чарівністю українських народних казок, а пізніше розповідями про скіфів, творами М. Гоголя, О. Гончара, Л. Костенко. Настільною ж книгою став "Кобзар" Т. Шевченка, який вів її через усе життя:

З дитинства мріяла бути геологом, мандрувати по рідній землі. У 1947 році пішла до школи.

Писати вірші почала зі школи. Перший вірш був написаний під враженням поеми Маргарити Алігер "Зоя" і присвячений улюбленій героїні Зої Космодем'янській. Вірш побачив світ у шкільній газеті. З тих пір найбільшим бажанням було вчитися літературі, вступити до Літературного інституту і стати письменником.

В 1955 році закінчила 8 класів і вступила до Мигіївського технікуму - радгоспу в Первомайському районі Миколаївської області. В 1959 році отримала диплом агронома. Спочатку працювала молодшим агрономом в колгоспі ім. Кірова Вознесенського району, потім - на комсомольській та культурно-освітній ниві в Кривоозерському, Баштанському районах Миколаївської області. Була директором Щербанівського та Дорошівського Будинків культури Вознесенського району.

В 1975 році закінчила Київський державний інститут культури ім. О. Є. Корнійчука за фахом "Режисер масових дій".

Також працювала в сільських Будинках культури, з 1978 року - заступник директора обласного Будинку художньої творчості працівників народної освіти.

З 1963 року почала друкуватись в газеті "Радянська правда" Вознесенського району, їздила на заняття в обласну літературну студію, яку вів Е. Январьов. Саме йому вона зобов'язана своїми поетичними успіхами, їй поталанило на добрих і чуйних людей, відомих поетів і письменників: Д. Білоуса, М. Пригару, П. Бібу, В. Бойченка і Д. Кременя, які стали її вчителями на поетичному шляху. Перша книга "Барви літа" вийшла у 1994 році. Друкуватися почала з 1963 року в районних, обласних та республіканських газетах, журналах: "Радянська жінка", "Хлібороб України", збірниках: "Сурмач", "Заспів", "Поезія-72".

Ознаки індивідуального стилю

Кожна її поетична збірка має певну спрямованість і тематику: поетичні рядки для дітей, лірична сповідь, звернення до матері, осмислення народних переказів про природу краю, поетичні рядки за нашими традиціями чи віруваннями, ремінісценції з історії краю. Поезія Людмили Чижової викликає у читача почуття високої емоційної наснаги, духовної насолоди, співпереживання, проникнута справжнім пафосом, постійним прагненням до духовного вдосконалення:

Близько 30-ти віршів Людмили Яківни було покладено на музику. Серед них поезії "Щербанівський вальс" (муз. В. Уреса), "Мій синочок" (муз. А. Кос-Анатольського), "До матері" (муз. О. Максимця), , "Канікули", "Морський коник" (муз. С. Чепеленко), "Колискова" (муз. Л. Кравченка). Так, пісні "Щербанівський вальс" та "Дорошівські весни" співають і нині в цих селах:

Людмила Яківна Чижова постійно співпрацює з вищими державними педагогічними закладами. Часто виступає перед студентами, педагогами та учнями, перед читачами бібліотек області. Вона не лише презентує свої нові книжки, читає улюблене, а й разом зі своїми прихильниками готує нові заходи, оповідає про творчі пошуки, про цікаві знахідки з краєзнавства. А більшість дитячих казок Людмили Яківни інсценовано в Обласній дитячій бібліотеці ім. В. Лягіна, школах та дитячих садках.

З любов'ю до молодого покоління, з думою про нащадків написані протягом 1994-2003 рр. книжки: "Бабусина казка" (1994), "Води живої джерело" (1994), "Барви літа"(1994), "День пророка Наума"(1995), "Окраса життя"(1996), "Ода матері"(1997), "Ємигея"(1999), "Казка на канікулах", "Степова птаха"(2001), "Новорічна казка"(2002), "Із глибини народної криниці"(2003), "А у нас такі новини" (2004), "Звідки осінь починається" (2004), "Казка дідуся Гната" (2004), "Осіннє диво" (2004), "Русалка Степова" (2006), "Світе, мій світе" (2006), "Світле свято Миколая" (2007), "Гороскопи, зодіаки - року кожного ознаки" (2008), "Скриня казок" (2009). Друкувалася в поетичній антології "Миколаївський оберіг".

У 1959 році вийшла заміж. Чоловік, Чижов Іван Федорович, працював на комсомольській роботі, а потім головним інженером в колгоспі ім. Кірова с. Щербані та головою колгоспу в с. Дорошівка на Вознесенщині. Завжди у всьому підтримував і допомагав письменниці. У 1960 році народилася донька Тетяна, а в 1967 році - син Іван.

1970 р. - нагороджена медаллю "За доблестный труд в ознаменование 100-летия со дня рождения В. И. Ленина".

1986, 1987 рр. - нагороджена відзнаками ВЦСПС: "За отличную работу в культпросветучреждениях профсоюзов", "За достижения в самодеятельном искусстве".

1997 р. - член Національної Спілки письменників України.

2000 р. - лауреат премії ім. Миколи Аркаса.

2007 р. - учасниця міжнародного симпозіуму "Візуалізація образу дитини в літературі".

2014 р. - нагороджена медаллю "Почесна відзнака" Національної спілки письменників України за особисті досягнення у літературній творчості, за вагомий внесок у відродження духовності та культури українського народу та Почесною грамотою обласної ради.

Чижова Л. Я. Із глибини народної криниці: легенди, казки та перекази рідного краю [Текст] / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: П. П. Гудим І. О., 2003. - 124 с.

Чижова Л. Я. А у нас таки новини [Текст]: літературно-худож. видання для дітей молодш. шк. віку / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: Видавництво ПП І. О. Гудим, 2004. - 15 с.

Чижова Л. Я. Казка дідуся Гната [Текст]: літературно-худож. видання для дітей молодш. шкільного віку / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: ПП Гудим І. О., 2003. - 15 с.

Чижова Л. Я. Звідки осінь починається [Текст]: літературно-худож. видання для дошкільнят та дітей молодш. шкільн. віку / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: П. П. Гудим І. О., 2004. - 15 с.

Чижова Л. Я. Осіннє диво [Текст]: літературно-худож. видання, вірші для дітей серед. віку / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: Видавництво ПП І. О. Гудим, 2004. - 15 с.

Чижова Л. Я. А вже весна [Текст]: поетичні сучасні казки, вірші / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: ПП І. О. Гудим, 2005. - 48 с.

ЧижовА Л. Я. Русалка Степова / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: ПП І. О. Гудим, 2006.- 7 с.

Чижова Л. Я. Світе, мій світе [Текст]: поезії / Л. Я. Чижова. - Миколаїв: Видавництво І. О. Гудим, 2006. - 104 с.

Чижова Л. Я. Світле свято Миколая [Текст]: для дітей молодшого та середнього шкільного віку / Чижова Л. Я. - Миколаїв: Видавництво Ірини Гудим, 2007. - 32 с.

Агеев Ю. Новая книга Людмилы Чижовой / Ю. Агеев // Южная правда. - 2003. - 13 сент. - С. 2.

Агеев Ю. Строки Людмилы Чижовой / Ю. Агеев // Южная правда. - 1996. - 20 июня.

Агеев Ю. Хороший подарок детям / Ю. Агеев //Южная правда. - 2001. - 23 июня. - С. 2.

Береза І. Осіння казка Людмили Чижової / І. Береза // Радянське Прибужжя. - 1996. - 20 лют.

Бойченко В. Емигея - моя земля.../ В. Бойченко // Радянське Прибужжя. - 1999. - 18 верес.

Бойченко В. Переднє слово / В.Бойченко // Води живої джерело / Л. Чижова. - Миколаїв, 1994. - С. 3.

Даниленко Т. "І розів'ються, і розквітнуть зело і мова на землі" / Т. Даниленко // Радянське Прибужжя. - 1996. - 25 трав. - С. 4.

Даниленко Т. Ода матери / Т. Даниленко // Рад. Прибужжя. - 1997. - 15 квіт.

Діордіца Д. Творчість Людмили Чижової / Д. Діордіца // Краєзнавчий альманах. - 2001. - Вип. 1. - С. 80-86.

Даниленко Т. Повість довжиною в людське життя / Т. Даниленко // Рідне Прибужжя. - 2010. - 16 лют. - С. 4.

Жайворонок Т. Сказочная страна Людмилы Чижовой / Т. Жайворонок // Южная правда. - 2010. - 6 февр. - С. 3.

Жусєв І. "Митець свій власний творить світ" / І. Жусєв // Родной причал. - 2006. - 27 сент.-3 окт. - С. 2.

З творчої когорти // Рідне Прибужжя. - 2009. - 22 серп. - С. 3.

Иванов, С. Полный сундук сказок / С. Иванов // Наш город. - 2010. - 10-16 февр. - С. 9.

Йде пророк на урок // Родной причал. - 1995. - 14-20 сент. - С. 4.

Костюк Л. Дорога ложка к обеду, а сказка - к лету / Л. Костюк // Южная правда. - 2001. - 26 мая.

Костюк Л. Пахнут детством чабрец и мята // Вечерний Николаев. - 1996. - 13 июня.

Кремінь Д. Зоряний колодязь / Д.Кремінь // Рідне Прибужжя. - 2003. - 23 груд. - С. 4.

Кузнецов А. Из глубины народной криницы / А. Кузнецов // Вечерний Николаев. - 2003. - 11 нояб. - С. 1.

Людмила Чижова: біогр. довідка // Література рідного краю: Письменники Миколаївщини: посібник-хрестоматія. - Миколаїв, 2003. - С. 137-139.

Людмила Чижова: біогр.довідка // Чижова Л. Ода матері. - Миколаїв, 1997. - 3 с. обкл.

Людмила Чижова: біограф.довідка // Миколаївський оберіг. - 2004. - С. 316-317.

Миронов Ю. Предисловие к книге / Ю.Миронов // Барви літа / Л. Чижова. - Миколаїв, 1994. - С. 1.

Неиссякаемый источник вдохновения // Южная правда. - 2009. - 22 авг. - С. 4.

Нежно о женщине // Родной причал. - 1997. - 27 марта - 2 апр. - С. 4.

Нові члени Спілки письменників України // Літературна Україна. - 1997. - 12 черв.

Просто женские стихи // Вечерний Николаев. - 2009. - 22 авг. - С. 3.

Скуратівський В. Вступне слово / В. Скуратівський // Окраса життя /Л. Чижова. - Миколаїв, 1996. - С. 2.

Степаненко Н. Новая книга Людмилы Чижовой / Н. Степаненко // Южная правда. - 2008. - 29 мая. - С. 5.

Христова Н. "В мене серце зіткане з пісні" / Н. Христова // Вечерний Николаев. - 2004. - 28 авг. - С. 3.

Январев Э. Цветы Людмилы на рушниках / Э.Январев // Досуг. - 1995. -2 марта.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чижова Людмила Яківна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Людмила Яківна Чижова ( 22 серпня 1939 року в с. Піщаний Брід Добровеличківського району Кіровоградської області) - українська поетеса, дитяча письменниця. Член Національної Спілки письменників України (1997). Лауреат премії ім. М. Аркаса (2000). Батько, Яків Потапович, працював кіномеханіком, повернувшись інвалідом з війни, а мати все життя працювала у колгоспі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чижова Людмила Яківна
Народилася 22 серпня 1939 року в с. Піщаний Брід Добровеличківського району на Кіровоградщині. Закінчила Київський державний інститут імені О.Є.Корнійчука (1975), за фахом режисер. З 1959 по 1995 рр. працювала в сільських, районних та обласних закладах культури Миколаївщини. У тому числі з 1962 по 1978 р. працювала бібліотекарем Криво-озерської районної бібліотеки.

З 1963 р. почала друкуватись в періодиці.

У 1994 р. вийшла друком перша книга лірики "Барви літа", книги для дітей "Бабусина казка", "Води живої джерело". Автор 20 книг: "Окраса життя" (1996), "Ода матері" (1997), "Ємигея" (1999), "Степова птаха" (2001), "Казка на канікулах" (2001), "Новорічна казка" (2002), "Із глибини народної криниці" (2003), "Ми малюємо осінь" (2004), "А вже весна" (2005), "Світе, мій світе" (2006), Світле свято Миколая" (2007), "Гороскопи й зодіаки - року кожного ознаки" ( 2008), "Скриня казок" (2009), "Сонце на столі" (2011), "Пісня тополина" (2012), "Покрова - козацьке свято" (2016), "Веселі новини гарної днини" (2016), "Купальська містерія зеленого свята" (2017). Автор прозових книжок "Степова птаха" (2001), "Віддзеркалення долі"(2009), "Казкові історії" (2012), "Феномен Рябошапки" (у співавторстві) (2014), "Життя триває" (2014), "Споришеві стежки дитинства" (2015), "Зворотний відлік" (2016).

Публікувалась в часописах, альманахах, антологіях, хрестоматіях, навчальних посібниках.

Лауреат обласної премії імені Миколи Аркаса (2000).

Нагороджена медаллю до 200-річчя від дня народження Т. Г. Шевченка (2014), медаллю "Почесна відзнака" Національної спілки письменників України (2014).

Член НСПУ з 1997 року.

Твори у фонді Науково-педагогічної бібліотеки:

syntax error, unexpected end of file

# data[].attributes.attachment_link.title
Чижова Людмила Яківна

# data[].attributes.attachment_link.description
Чижова Людмила Яківна Народилася 22 серпня 1939 року в с. Піщаний Брід Добровеличківського району на Кіровоградщині. Закінчила Київський державний інститут імені О.Є.Корнійчука (1975), за фахом режисер. З 1959 по 1995 рр. працювала в сільських, районних та обласних закладах культури Миколаївщини. У тому числі з 1962 по 1978 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наші координати:

Адреса:
54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 66

тел.: (0512) 37-62-10; 37-63-10
факс: (0512) 37-66-55 e-mail: lagina21@ukr.net

Години роботи: Понеділок - п'ятниця з 9.00 до 18.00,
у неділю з 9.00 до 17.00
Вихідний - субота
влітку вихідні - субота, неділя

Наші координати:

Адреса:
54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 66

тел.: (0512) 37-62-10; 37-63-10
факс: (0512) 37-66-55 e-mail: lagina21@ukr.net

Години роботи: Понеділок - п'ятниця з 9.00 до 18.00,
у неділю з 9.00 до 17.00
Вихідний - субота
влітку вихідні - субота, неділя

# data[].attributes.attachment_link.title
Читаємо online. Чижова Людмила Яківна

# data[].attributes.attachment_link.description
Наші координати: Адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 66 тел.: (0512) 37-62-10; 37-63-10 факс: (0512) 37-66-55 e-mail: lagina21@ukr.net Години роботи: Понеділок - п'ятниця з 9.00 до 18.00, у неділю з 9.00 до 17.00 Вихідний - субота влітку вихідні - субота, неділя Наші координати: Адреса: 54001, м. Миколаїв, вул.

# data[].attributes.attachment_caption
урок "Легенда про безсмертник"

# data[].attributes.attachment_link.title
урок Легенда про безсмертник

# data[].attributes.attachment_link.title
Ти не перша, Таню...

# data[].attributes.headline
Бузковий кіноурок

# data[].attributes.subject
Бузковий кіноурок

# data[].attributes.headline
Бузковий кіноурок

# data[].attributes.subject
Бузковий кіноурок

# data[].attributes.attachment_link.title
Бузковий кіноурок

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Скіфський степ

# data[].attributes.attachment_link.title
Балада про рідну пісню (Борис Мозолевський) читати онлайн – UkrBooks.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Балада про рідну пісню” (автор: Борис Мозолевський) онлайн, без реклами, безкоштовно.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ситдаун з Кирилом Булкіним

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська поезія: Б. Мозолевський. "Балада про рідну пісню"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зустріч з читачами: Іван Григурко, Валерій Бойченко та Еміль Январьов
Цвітуть сніги, мов біла гречка.
Над ними - вицвіла блакить.
Десть тут сховалось озеречко -
Під кригою, під снігом спить.
Невже його зима захланна
В обійми закує навік?
Весна настане, й сонце гляне,
Немов гарячий сердолік.
Полого стелиться долина.
В снігу і верби, і трава.
Але суха очеретина
Тремтить без вітру і співа.

Миколаївські поети Еміль Январьов і Валерій Бойченко

Променіє над мороком світло.
Сонце Землю бере в два крила.
Скільки весен на серці відквітло!
Тільки ж та, найясніша, - була?

Це життя, неймовірний дарунок,
То цілую в уста, то клену.
Ти - свавілля, чи ти - порятунок?
Не сприйму.
Не скажу.
Не збагну.
Миколаївські поети Е.Январев, В. Качурін і В. Бойченко на святкуванні Лермонтовських днів поезії в П'ятигорську * * *

З друзями-поетами біля пам'ятника Т. Шевченко

Любов - неначе вулик золотий:
До нього ми з тобою, наче бджоли,
Приносимо по краплі мед густий,
Облітуючи пагорби та доли.
Буває всяк на нелегких шляхах.
Нам без кінця - польоти і польоти,
Й лиш нам відомо, що медові соти -
Немов червоне й чорне в рушниках.
Брунатний взяток нам солодкий тим,
Що спільний він і в сонячній завії,
І тужної години безнадії:
Коли удвох, не гірке навіть дим.
Ген за рікою квітка розцвіла.
Знов летимо: крилечко до крила.
* * * * * * Валерій Бойченко та Еміль Январьов
Покіль ми хвацько промовляли
З трибун високих і низьких,
Покіль ми лозунги писали
(На тлі червонім - білий штрих),
Ми щире злото розгубили
Та назбирали мідяків,
Навчились думати впівсили,
Імітували співаків.
Та істина - ізнову гола:
Потужний флер ізнов згорів,
І щира правда очі коле,
Як за Шевченківських часів.
Заповiдь Твори В.П. Бойченка
Книги

Публікації у збірниках та альманахах

# data[].attributes.attachment_link.title
Литературный Николаев - Валерiй Бойченко

# data[].attributes.attachment_link.description
Зустріч з читачами: Іван Григурко, Валерій Бойченко та Еміль Январьов Цвітуть сніги, мов біла гречка.Над ними - вицвіла блакить.Десть тут сховалось озеречко -Під кригою, під снігом спить.Невже його зима захланнаВ обійми закує навік?Весна настане, й сонце гляне,Немов гарячий сердолік.Полого стелиться долина.В снігу і верби, і трава.Але суха очеретинаТремтить без вітру і співа.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1926 р., 27 листопада - Народився Олесь (Олександр) Бердник в с. Вавилово Херсонської (нині - Миколаївська) області. Батько - потомствений коваль, мати - вишивальниця.
1930 р. - Сім'я Бердників переїхала до Київської області, в родове село Кийлів Бориспільського району. Там же сім'я пережила голодомор 1932-33 рр.
1944 р. - Олесь добровольцем йде на фронт. Участь у Другій світовій війні.
Квітень 1945 р. - Демобілізований через поранення.
1947-49 рр. - Навчання у театральній студії при театрі ім. Івана Франка (м. Київ). Робота в театрі.
1949 рр. - Арешт. Засуджений за ст. № 58 КК СРСР. Відбував покарання в таборах Печори та Казахстану. ( Див. детальніше).
1956 рр. - Амністія.
1957 р. - Вийшла перша книга Олеся Бердника, збірка повістей "Поза часом і простором".
1958 р. - Олесь Бердник став членом Спілки письменників СРСР.
1958-1971 рр. - Літературна діяльність. (Див. бібліографію).
1971 р. - Вийшов друком культовий роман "Зоряний Корсар" (за даними канадських дослідників, на сьогодні роман вийшов у 26 країнах світу).
1973 р. - Олесь Бердник виключений із СП. Переслідування з боку КДБ.
1974 р. - Опальний письменник розробляє ідею Духовних Націй, працює над проектом "Альтернативна Еволюція" (матеріали по "АЕ" були відіслані в ООН и зареєстровані там, як робочі документи).
1976 р. - Олесь Бердник, спільно з письменником Миколою Руденком та правозахисницею Оксаною Мешко створюють Українську Гельсінську групу.
1979 р., 6 березня - Олесь Бердник заарештований та засуджений за ст. 62/2 КК СРСР за звинуваченням: "Участь в УГГ; антирадянська діяльність та пропаганда". Був засуджений до 6 років ув'язнення в таборах суворого режиму та 5 років заслання. В січні наступного року відправлений по етапу в табір суворого режиму № 36 (пос. Кучино Пермськой обл.).
1984 р. - Звільнення за амністією.
1987 р. - Вийшов друком роман "Вогнесміх", написаний в ув'язненні. Того ж року Олеся Бердника повторно прийняли до СП СРСР.
1986-1996 рр. - Літературна діяльність. (Див. бібліографію).
1989 р. - Олесь Бердник створює громадську організацію "Українська Духовна Республіка" (діяльність організації спрямована на реалізацію ідеї Духовних Націй).
1989-1993 рр. - Творчі поїздки в США, Канаду, Індію, Тибет. Зустрічі з Ричардом Бахом, Святославом Реріхом, тибетськими ламами.
1990-96 рр. - Громадська діяльність Олеся Бердника.
1994-95 рр. - Олесь Бердник у Київському Планетарії читає курс лекцій "Астероїд Свободи" (Погляд письменника-фантаста на космогонію Всесвіту).
1996 р., 1 грудня - Ювілейний вечір в київському "Українському домі", присвячений 70-літтю з дня народження та 40-річчю літературної діяльності. Це була остання публічна зустріч Олеся Бердника з читачами.
З березня 1997 р. Олесь Бердник, у зв'язку зі станом здоров'я, літературною та громадською діяльністю не займався. Останньою його книгою став роман "Камертон Дажбога" - продовження роману "Зоряний Корсар".
2003 р., 18 березня - Олесь Бердник пішов з життя. Похований у с. Гребені Київської обл., на території своєї дачі.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олесь бердник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
альтернативна еволюція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зоряний корсар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська духовна республіка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська філософія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська фантастика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нове мислення

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
національна ідея

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
духовні нації

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
духовний шлях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
космічна людина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
духовний пошук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самопізнання

# data[].attributes.attachment_link.title
Олесь Бердник :: офіційний сайт

# data[].attributes.attachment_link.description
1926 р., 27 листопада - Народився Олесь (Олександр) Бердник в с. Вавилово Херсонської (нині - Миколаївська) області. Батько - потомствений коваль, мати - вишивальниця. 1930 р. - Сім'я Бердників переїхала до Київської області, в родове село Кийлів Бориспільського району. Там же сім'я пережила голодомор 1932-33 рр. 1944 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пітьма вогнища не розпалює... - Олесь Бердник, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Науково-фантастична феєрія Учень. Всі радощі й дива життя меркнуть перед оком Смерті, о Гурудева! Звірі й люди, сла-ветні герої та жебраки, могутні армії і держави, гордовиті споруди земних володарів та величні храми, присвячені Богові, - все розпорошується подихом Часу-Хроноса. Люди не вірять у вічне життя, бо воно себе ніде і ніколи не стверджувало.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
[1х2] О. Бердник. Пiтьма вогнища не розпалює (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Галина Запорожченко (Галущак), педагог, краєзнавець, завідувач кабінету навчального "Освіта Миколаївщини" Миколаївського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти.
Народилася у Прикарпатті, у неповторної краси куточку Західної України - Бережанському (нині Підгаєцькому) районі Тернопільської обл. Тут зростала, дорослішала, навчалася, виплекана любов'ю батьків (сільських інтелігентів) і магічною силою рідної землі. Тут, із маленького села над берегами Золотої Липи, почалася стежина її долі.
Навчалася на філологічному факультеті Тернопільського педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка, який успішно закінчила у 1983 році.
Із середини 80-х років проживає на Півдні України - м. Миколаєві. Предметно займається краєзнавством. Захоплюється світом мистецтва; пише поезію.
Автор поетичних збірок "Крізь роки-літа" (2017), "СонЦе" (2018), "Хай святиться надія" (2019), ліро-епічної поеми "Мазепа" (2018), збірки дитячих віршів "Равликове свято". Співавтор поетичних альманахів "Я дякую тобі" (2017), "Думки романтика" (2018), "Колиска роду" (2018), "Поетична топоніміка" (2018), "Крила" (2018), "З Україною в серці" (2018), "Гармонія" (2018), "Так ніхто не кохав" (2019),"Оберіг" (2019), "Ковток життя" (ІІ випуски - "Зима" і "Весна") (2019); літературно-художнього видання "Дебют-газета", часопису "Рідна віра"; книг "Абетковий словограй: тавтограми, монофони" (2018), "Живлюща сила Ємигії" (Літературна антологія Миколаївщини" (2019).
Нагороджена особливою відзнакою "Історична пам'ять" за участь у конкурсі поетичної майстерності "Лиш боротись - значить жить" (2018). Дипломант Усеукранського літературного конкурсу ім. Леся Мартовича (2018).
20 березня 2019 року, в рамках відзначення 380 роковин від Дня народження Гетьмана України Івана Мазепи, успішно пройшли презентації поеми "Мазепа" у Національному музеї гетьманства, та під час урочистого відкриття Музею Івана Мазепи в Успенському соборі Києво-Печерської Лаври; 20 вересня 2019 року з нагоди 310 роковин від дня смерті Івана Мазепи - у Національному музеї літератури України.
Під час перебування в столиці України авторка поеми "Мазепа" отримала високі нагороди: "Медаль Гетьмана Івана Мазепи", яку вручив Ігор Мазепа, голова ради резервістів у ВМС ЗС України, голова комісії з державних нагород і геральдики, голова координаційної ради у МГО "Родина Мазепи", та пам'ятну медаль "За Доброчинність", яку вручив Микола Рудаков, голова Міжнародного доброчинного фонду "Українська Хата".
Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії ім. Пантелеймона Куліша (2019) та Міжнародної літературної премії імені Миколи Гоголя "ТРІУМФ" (2019).
Переможець XIIІ обласного конкурсу "Краща Миколаївська книга" у номінації "Краща поетична збірка" (2019).
У січні 2020 року удостоєна Міжнародної нагороди - Медалі Олександра Довженка - за подвижницьку працю на ниві народознавства, збереження надбань традиційної народної культури та популяризацію джерел духовності українського народу.
Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії імені Генріха Бьолля (2020).
Член Національної спілки письменників України (2019).

syntax error, unexpected end of file

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорожченко Галина Михайлівна

# data[].attributes.attachment_link.description
Галина Запорожченко (Галущак), педагог, краєзнавець, завідувач кабінету навчального "Освіта Миколаївщини" Миколаївського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти. Народилася у Прикарпатті, у неповторної краси куточку Західної України - Бережанському (нині Підгаєцькому) районі Тернопільської обл. Тут зростала, дорослішала, навчалася, виплекана любов'ю батьків (сільських інтелігентів) і магічною силою рідної землі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Галина Михайлiвна Запорожченко
Галина Запорожченко (Галущак) - педагог, краєзнавець, методист освітньої установи. Мешкає в Миколаєві. Автор поетичних збірок "Крізь роки-літа" (2017); "СонЦе" (2018); ліро-епічної поеми "Мазепа". (2018). Співавтор поетичних альманахів "Я дякую тобі" (2017), "Думки романтика", "Колиска роду" (2018), "З Україною в серці" (2018), "Гармонія" (2018), "Поетична топоніміка" (2018), "Крила" (2018), "Так ніхто не кохав" (2018), книги "Абетковий словограй: тавтограми, монофони" (2018). Нагороджена особливою відзнакою "Історична пам'ять" за участь у конкурсі поетичної майстерності "Лиш боротись - значить жить" (2017). Дипломант Всеукраїнського літературного конкурсу імені Леся Мартовича (2018).

Я напишу ще свій найкращий твір,
І ти, мій друже, цим словам повір.
Бо ще не все дозріло у душі,
І ще не всі лягли в рядки вірші.
Бо ще звучить зворушливо у серці
Мажорний лад моїх життєвих терцій.
Іще зоря, порадниця моя,
Не прописала у реєстр ім'я.
Ще горизонт моїх не міряв кроків
У світ мистецтва - зрілий і високий.
Моє натхнення - в творчім передгроззі,
І хоч здобутки - десь лише в дорозі,
Та вже чекають ручка і папір...
Я напишу ще свій найкращий твір.

Акорди передзвонів новолітніх -
Божественні мелодії згори -
Вже линуть над таємним білим світом
Господньої Різдвяної пори.
Ґазда ввійшов поважно до хатини -
Дідух духмяний з молитвами вніс.
Егіда християнська в силі нині -
Єлейний в неї у Святвечір зміст.
Жадана дітлахам ялинка сяє,
Зоріє віща зірка за вікном,
Илець* на сіні скатерка вкриває,
І вся оселя повниться теплом.
Їда лоскоче ніздрі домочадцям,
Ймовірність коляди уже гряде,
Калач ґаздиня ділить всім на щастя,
Любов на стіл зі стравами кладе.
Месія народився нам на втіху -
Над Вифлеємом зіронька горить,
Освячуються Небесами тихо
Пенати християнські в світлу мить.
Радіє світ і пастушки радіють:
Син Божий людям рученьки простяг.
Титани перед Господом маліють -
Уклін приймає і від них Дитя.
Фортіссімо** Рожденному співають
Хвалу величну і старі, й малі.
Це свято всіх! На нього в ріднім краї
Чекали люди в місті і в селі.
Шановані українці, в світлу днину,
Щоб вас благословив Господній Син.
Ь - знак м'якшення - це неба мирна синь!
ЮгА*** нехай прийде на Україну,
Я ка нам шлях укаже до вершин!
Илець* - трава польова
Фортіссімо** - якнайгучніше
Юга*** - доба істини

Прощальний поцілунок листопада
Книги Г.М. Запорожченко

Звідки стільки шарму і краси
У троянд яскравому цвітінні,
В зелен-травах, в шелесті осик,
І в спекотний день розкішній тіні?

Була весна - така раптово-дивна,
Бо світ увесь серед зими зацвів.
І хто зна чи була б альтернатива,
Тим віршам, що народжені без слів.

Звідки він, початок у життя?
Чи з світанків, скупаних у росах,
Чи таки з щоденного буття,
Чи з подій, яскравих зореносних?

Останній промінь сонця ще цвіте,
Цвіте яскраво, та все менше гріє...
В думках моїх - щось рідне, щось святе,
Його у серці збережу й злелію...

Книги Г.М. Запорожченко

Г. Запорожченко, СонЦе : поезії / Г. М. Запорожченко ; худож. О. Пшеничняк. - Миколаїв : Іліон, 2018. - 119 с.

Г. Запорожченко, Крізь роки - літа : вірші / Г. М. Запорожченко. - Миколаїв : Іліон, 2017. - 128 с.

Г. Запорожченко, Мазепа : поема / Г. М. Запорожченко ; худож. С. Туз. - Миколаїв : Іліон, 2018. - 64 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Литературный Николаев - Галина Запорожченко

# data[].attributes.attachment_link.description
Галина Михайлiвна Запорожченко Галина Запорожченко (Галущак) - педагог, краєзнавець, методист освітньої установи. Мешкає в Миколаєві. Автор поетичних збірок "Крізь роки-літа" (2017); "СонЦе" (2018); ліро-епічної поеми "Мазепа". (2018). Співавтор поетичних альманахів "Я дякую тобі" (2017), "Думки романтика", "Колиска роду" (2018), "З Україною в серці" (2018), "Гармонія" (2018), "Поетична топоніміка" (2018), "Крила" (2018), "Так ніхто не кохав" (2018), книги "Абетковий словограй: тавтограми, монофони" (2018).

# data[].attributes.headline
Я напишу ще свій найкращий твір, І ти, мій друже, цим словам повір. Бо ще не все дозріло у душі, І ще не всі лягли в рядки вірші. Бо ще звучить зворушливо у серці Мажорний лад моїх життєвих терцій. Іще зоря, порадниця моя, Не прописала у реєстр ім’я. Ще горизонт моїх не міряв кроків У світ мистецтва – зрілий і високий. Моє натхнення – в творчім передгроззі, І хоч здобутки – десь лише в дорозі, Та вже чекають ручка і папір…Я напишу ще свій найкращий твір.  

# data[].attributes.subject
Я напишу ще свій найкращий твір, І ти, мій друже, цим словам повір. Бо ще не все дозріло у душі, І ще не всі лягли в рядки вірші. Бо ще звучить зворушливо у серці Мажорний лад моїх життєвих терцій. Іще зоря, порадниця моя, Не прописала у реєстр ім’я. Ще горизонт моїх не міряв кроків У світ мистецтва – зрілий і високий. Моє натхнення – в творчім передгроззі, І хоч здобутки – десь лише в дорозі, Та вже чекають ручка і папір…Я напишу ще свій найкращий твір.  

# data[].attributes.headline
Прощальний поцілунок листопада                                         Яка краса! І щем який терпкий…Уклали вітровій з дощем угоду. На тротуарі мокрому – листки –Прощальна аплікація природи. Але ж який яскравий майстер-клас! В багряних барвах – вишукані квіти! І хоч благенький промінь сонця згас, Та вміє осінь до останку гріти. У ароматі дивних хризантем – Ще різнобарвна передзимня знада. Троянди ронять смуток під дощем – Прощальний поцілунок листопада.   

# data[].attributes.subject
Прощальний поцілунок листопада                                         Яка краса! І щем який терпкий…Уклали вітровій з дощем угоду. На тротуарі мокрому – листки –Прощальна аплікація природи. Але ж який яскравий майстер-клас! В багряних барвах – вишукані квіти! І хоч благенький промінь сонця згас, Та вміє осінь до останку гріти. У ароматі дивних хризантем – Ще різнобарвна передзимня знада. Троянди ронять смуток під дощем – Прощальний поцілунок листопада.   

# data[].attributes.headline
Осінній парк                                                         Осінній парк – у тихому чеканні Непроханих чудних метаморфоз. Вчорашній день уже в тумани канув, А нинішній – не виправдав прогноз. Ще сподівання грілись в позолоті Кленово- ясенових світлих риз, Та вже поклав жалі свої на ноти Жовтневий передчасний падолист. Звучить його зворушлива соната – Він сам собі – музИка й диригент. Кружляє муза в осяйному златі – Їй в реверансі поклонився клен. У цій красі – така жага поривна І загадковий шарм натхненних лір! Немов коштовне бурштинове диво, Сліди лишає осінь на землі.   

# data[].attributes.subject
Осінній парк                                                         Осінній парк – у тихому чеканні Непроханих чудних метаморфоз. Вчорашній день уже в тумани канув, А нинішній – не виправдав прогноз. Ще сподівання грілись в позолоті Кленово- ясенових світлих риз, Та вже поклав жалі свої на ноти Жовтневий передчасний падолист. Звучить його зворушлива соната – Він сам собі – музИка й диригент. Кружляє муза в осяйному златі – Їй в реверансі поклонився клен. У цій красі – така жага поривна І загадковий шарм натхненних лір! Немов коштовне бурштинове диво, Сліди лишає осінь на землі.   

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Біографічна довідка
Іщенко Світлана Вікторівна народилася 30 липня 1969 року в м. Миколаєві. Навчалася в середній школі № 38 (тепер - Миколаївський муніципальний колегіум). Захоплювалася музикою. У 1986 році успішно закінчила музичну школу ім. Римського - Корсакова з класу фортепіано, режисерський факультет Миколаївського державного училища культури і одночасно - факультет образотворчого мистецтва (1988), Київський інститут культури за спеціальністю "соціальний педагог" (1998). Була актрисою Миколаївського українського театру драми і музичної комедії, зіграла більше 40 ролей.
Перша публікація поетеси відбулася в обласній газеті "Радянське Прибужжя" (1992), пізніше вона друкувалася в альманахах "Бузький Гард", "Освітянські вітрила", поетичних антологіях "Початки" , "Миколаївський оберіг", українських часописах "Дзвін", "Кур'єр Кривбасу", "Вежа", "Дивослово", "Горожанин", "Борвій", "Николаев", "Новый век", "Київ".
Авторка збірок поезій "Хорали неба і землі" (1995), "Сі - дієз" (1998), "Переспів Соломона" (Ванкувер, 2002), "Танок Дани дощовий" (2006). Складає й пісні у стилі народної лірики.
Творчість Світлани Іщенко вражає багатством інтонацій, якоюсь незбагненною променистістю. Головні риси її: переконлива правда і сила художньої уяви, багатство колористики, експресивність зображення. Вірші допомагають побачити красу Всесвіту, красу душі, красу материнства, велич почуттів.
Переможниця літературних конкурсів "Нові імена України" та "Золота арфа". Член Національної спілки письменників України (1997), Асоціації українських письменників (1997).
Живе в м. Ванкувері (Канада), одружена з канадським поетом Расселом Торнтоном.
Основні твори

Дерева злетіли парами : зібране / С. В. Іщенко. - Миколаїв : ФОП Швець В. М., 2019. - 556 с. : фот.

Сі-дієз : (поезії) / С. В. Іщенко ; передм. Д. Д. Креміня. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 1998. - 128 с. : іл.

Хорали неба і землі: поезії. - Київ: Укр. письменник, 1995. - 114 с.

Поетичні твори у збірниках, антологіях, книгах Публікації в періодичних виданнях

[Вірші] / С. В. Іщенко ; пер. Л. Матвеева // Матвеева, Л. В. Мозаика стихов / Л. В. Матвеева. - Николаев : ФЛП Швец В.М., 2018. - С. 86-93.

"Кожного ранку я знаходжу..." : [поезії] / С. Іщенко // Миколаївський оберіг : поетична антологія / ред. В. А. Карнаух; упоряд. В. П. Бойченко, В. Т. Качурин, Д. Д. Кремінь. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 2004. - С. 171-182 ; Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2007. - С. 171-182.

Мов мапа наших доль...; Світло Божої любові; Дмитро Кремінь; Портрет; Посмертно; Дивосвіт; Колодязна вода; Моїй бабусі; Сонет X (з "Вінка любові"); Сонет VI (з вінка сонетів "Плащаниця") Сонет XI (з вінка сонетів "Плащаниця"); Маруся Чурай; Мазепа; Літо; Оком сонця і барвами весен; "Коли я Персефоною..."; Батькові стрижі : [поезії] / С. Іщенко // #ЄТекстМиколаївщини: літ.-худож. антологія / укл. В. Шуляр, К. Картузов. - Миколаїв : Іліон, 2020. - С. 22-26.

Світло Божої любові / С. В. Іщенко // Сто слів про Андрія Антонюка : книга спогадів : [докум.-худож. вид.] / упорядкув., вступ. ст., приміт. Т. Д. Креміня. - Миколаїв : Іліон, 2020. - С. 102.

Уклін Поетові / С. В. Іщенко // Небесне і земне : спогади, есе, оригінали : [докум.-худож. вид.] / ред. рада: О. Геращенко, В. Голозубов, В. Кузьменко та ін. - Миколаїв : Іліон, 2018. - С. 306-317. - (Обдаровані мудрістю; Кн. 8).

Хорали неба і землі; Колискова; Остання пісня Кобзаря; Сі-дієз; Маруся Чурай; Моїй мамі; Сад : [поезії] / С. Іщенко // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини / [гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад.: І. Ю. Береза, П. М. Водяна, В. І. Марущак та ін.]. - Миколаїв : Іліон, 2015. - С. 213-217.

"Шлях до Бога. Тут його чи десь я..."; "Цій землі залишили печатку..."; "Була, як довга ця зима..."; "Кохання пити, кажуть, нам даремно..."; "Висипало небо синьооке..."; "Чую вітру розмову нехитру..."; "Цілую крила білі, мій лелеко..."; "Любові не розвіяти плітками..."; "Немов повітря крапелька в бурштин..." : [поезії] / С. Іщенко // Література рідного краю (Письменники Миколаївщини): посібник-хрестоматія.- Миколаїв, 2003. - С. 200-202.

Література про життя і творчість

Батькові стрижи; Світло Божої любові; Дмитро Кремінь; Портрет; Посмертно : [поезії] / С. Іщенко // Южная правда. - 2019. - N 68(7-10 сент.). - С. 4.

[Вірші] / С. Іщенко // Горожанин. - 2000. - №1. - С. 19.

Душа прокинеться з весною: вірші / С. Іщенко // Рідне Прибужжя. - 2001. - 24 берез.

Канадська поезія українською : переклади / С. Іщенко // Соборная улица. - 2017. - N 3/4. - С. 87-92.

"Кожного ранку я знаходжу журавлине пір'я у моїх вологих косах" : поезія / С. Іщенко // Южная правда. - 19 авг. - С. 5. - (К 30-летию Николаевской организации Национального союза писателей Украины).

Оком сонця і барвами весен : вірші / С. Іщенко // Соборная улица. - 2015. - N 3/4. - С. - С. 67-70.

Поезії / С. Іщенко // Культура і життя. - 1994. - 20 серп. - С. 4.

Троянда вогню: вірші / С. Іщенко // Радянське Прибужжя. - 1997. - 7 берез.

Чаєчине пір'я в океані : [поезія] / С. Іщенко // Соборная улица. - 2012. - N 3. - С. 63-67.

"Шлях до Бога..." : [вірші] / С. Іщенко // Бузький Гард. - 1996. - С.47.

Публікації в періодичних виданнях

Іщенко Світлана : [біогр. довідка] // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини / [гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад.: І. Ю. Береза, П. М. Водяна, В. І. Марущак та ін.]. - Миколаїв : Іліон, 2015. - С. 212-213.

Іщенко Світлана Вікторівна, поетеса : [біогр. довідка] // Літературна Миколаївщина в особах: бібліогр. покажчик. - Миколаїв, 2001. - С. 42 - 43.

Ищенко Светлана Викторовна : [биогр. справка] // Николаевский литератор - 2008: справочник. - Николаев, 2008. - С. 14.

Ищенко Светлана Викторовна : [биогр. справка] // Николаевский литератор - 2010: справочник. - Николаев, 2010. - С. 17.

Кремінь, Д. Д. Іщенко Світлана Вікторівна : [біогр. довідка] / Д. Д. Кремінь // Енциклопедія Сучасної України. - Київ, 2011. - Т. 11 : Зор-Как. - С. 603.

Світлана Іщенко : [біогр. довідка] // Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2004. - С. 170-171. ; Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2007. - С. 170-171.

Світлана Іщенко : [ біогр. довідка ] // Література рідного краю. Письменники Миколаївщини : посібник-хрестоматія / уклад. і заг. ред. Н. М. Огренич. - Миколаїв : Вид-во МОІППО, 2003. - Миколаїв, 2003. - С. 99 - 200.

Старовойт, Л. В. Поетичні відкриття Світлани Іщенко / Л. В. Старовойт // Старовойт Л. В. Письменники Миколаївщини: літературно - критичні матеріали до курсу "Літературне краєзнавство": навч. посібник. - Миколаїв, 2007. - С.122- 126.

Старовойт, Л. В. Художні відкриття Світлани Іщенко / Л. В. Старовойт // Старовойт, Л. В. Література Миколаївщини: навчальний посібник до курсу "Літературне краєзнавство" / Л. В. Старовойт. - Миколаїв, 2014. - С. 148 - 154.

Голос через океан // Вечерний Николаев. - 2017. - N 71(29 июня). - С. 5 : фот. - (Знай наших!).
В Центральной городской библиотеке им. М. Л. Кропивницкого состоялась презентация книги-билингвы на украинском и английском языках "Poems from the Scythian Wild Field" - "Поезії з скіфського Дикого Поля" известного украинского поэта, лауреата Шевченковской премии, "Человека года-2016" Дмитра Креминя в английских переводах нашей землячки, живущей в Канаде, Светланы Ищенко и ее мужа Рассела Торнтона.

Даниленко, Т. Знай наших, или Творческой дружбе океаны - не помеха : [презентация книги-билингвы "Poems from the Scythian Wild Field" - "Поезії зі Скіфського Дикого Поля" (на украинском и английском языках) Дмитра Креминя] / Т. Даниленко // Южная правда. - 2017. - N 72(1 июля). - С. 3.

Іщенко Світлана Вікторівна : [коротка біогр. довідка] // Соборная улица. - 2012. - N 3. - С. 63.

Іщенко Світлана Вікторівна : [коротка біогр. довідка] // Соборная улица. - 2015. - N 3/4. - С. 67.

Іщенко Світлана Вікторівна : [коротка біогр. довідка] // Соборная улица. - 2017. - N 3/4. - С. 87.

Кремінь, Д. Світлана, земна і небесна пісня / Д. Кремінь // Горожанин. - 2000. - №1. - С. 18.

Креминь, Д. Светлана Ищенко-Торнтон / Д. Креминь // Южная правда. - 2004. - 19 авг. - С. 5. - (30-летию Николаевской организации Национального союза писателей Украины).

Маляров, А. Музика сонета / А. Маляров // Радянське Прибужжя. - 1998. - 26 трав.

Нові члени Спілки письменників України: [С. Іщенко] // Літературна Україна. - 1998. - 14 трав. - С.2.

Парасочко, Н. Нові імена - нові книги / Н. Парасочко // Радянське Прибужжя. - 1996. - 23 лип.

Пересунько, Т. "Ім'я моє - Світло..." : літературний портрет Світлани Іщенко: (нарис-дослідження) / Т. Пересунько // Освітянські вітрила. - 2004.- №2. - С. 55-62.

Пересунько, Т. "Ім'я моє - Світло..." : (штрихи до творчого портрета Світлани Іщенко) / Т. Пересунько // Рідне Прибужжя. - 2004. - 24 лип. - С. 7.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іщенко Світлана Вікторівна

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографічна довідка Іщенко Світлана Вікторівна народилася 30 липня 1969 року в м. Миколаєві. Навчалася в середній школі № 38 (тепер - Миколаївський муніципальний колегіум). Захоплювалася музикою. У 1986 році успішно закінчила музичну школу ім. Римського - Корсакова з класу фортепіано, режисерський факультет Миколаївського державного училища культури і одночасно - факультет образотворчого мистецтва (1988), Київський інститут культури за спеціальністю "соціальний педагог" (1998).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
* * *

Коли я Персефоною
схилялася над рікою
і купала вербове волосся
у зеленій квітучій воді Південного Бога?
Коли я Флорою
розсіювалася по пшеничному полю
і з'являлася маками та волошками
між порепаних грудок
врожайного чорнозему?
Коли я грала у схованки
з Паном та Бахусом,
п'яніла від тягучого вина?

Кожного ранку
я знаходжу журавлине пір'я
у моїх вологих косах.

Ніч золотавих журавлів * * * Хорали неба і землі * * * Колискова Моїй мамі Свято Трійці у батька Сі-дієз Маруся Чурай

Мені вже відзвучала "Марина".
Пливуть вінки, а мій он закрутило.
Лише в піснях моє бескриле тіло
В дев'яте небо тихо порина.

Хіба лише у тім моя вина,
Що зраджувати серце геть не вміло...
Тепер у нім, як на папері, біло --
Зникають найдорожчі імена.

Бо хто в житті безмірно так кохав,
Той смерть бажає випити із трав,
Щоб вже не існувати, як примара.

О, де той часом спалений сувій,
Що вирок скасував в Полтаві мій...
Одне лише сумління -- то вже кара.

Мазепа

Мій сад хитається од вітру, наче п'яний,
Мій сад прощається -- всесвітній, осіянний --
В мій день народження,
В мій тридцять перший рік...
І все мине і зникне за водою.
Мій сад прощається... прощається зі мною --
Тут слід мій вже не з'явиться повік.

Остання пісня Кобзаря * * *

Повний місяць сьогодні іде дахами:
Йому важко -- небом. Йому -- набридло.
Собаки стривожені -- хочби не впав,
Бо на що буде їм вити?
А він іде легко,
Торкаючись чолом хмар,
Забруднений ними, мов дитя повидлом,
Не звертаючи уваги, що хтось виє.
Хіба людина так може?.. так вміє?..
Візьми мене з собою --
Я буду твоїм світлом.

* * * * * * * * * Різдвяний

А до Різдва лишилося днів сім.
Сім днів до таїнства любові.
Ще спить рожевим сном Єрусалім.
Лише предречені шляхи Мандрівникові.

Ще князю Володимиру чолом
Не пали ниць холопи в Бористені,
Ця ще ріка не миє кров Дніпром.
І Рим Великий не скорив Атени.

Ще не вбиває брата брат
В кривавім пеклі Іордану.
Ще сіє золото Євфрат.

Іще не створено Корану.
Ще на Голготі не встановлено хреста...
Лише сім днів до крику першого -- Христа!

* * * Ванкуверська зима Народження снігу * * *

Я час безмірний заточила в слово:
Поезіє, завмри, як в амфорі вино
Солодке і тверде! Злетить зі слів полова,
Застигне суть. Вичерпую -- а чи існує дно?..

* * *

# data[].attributes.attachment_link.title
Жінка-УКРАЇНКА

# data[].attributes.attachment_link.description
* Коли я Персефоною схилялася над рікою і купала вербове волосся у зеленій квітучій воді Південного Бога? Коли я Флорою розсіювалася по пшеничному полю і з'являлася маками та волошками між порепаних грудок врожайного чорнозему? Коли я грала у схованки з Паном та Бахусом, п'яніла від тягучого вина?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
* * *

А. П. Завгородньому
* * *
* * * * * * Сі-дієз
* * *
* * *
Мені вже відзвучала "Марина".
Пливуть вінки, а мій он закрутило.
Лише в піснях моє бескриле тіло
В дев'яте небо тихо порина.

Хіба лише у тім моя вина,
Що зраджувати серце геть не вміло...
Тепер у нім, як на папері, біло -
Зникають найдорожчі імена.

Бо хто в житті безмірно так кохав,
Той смерть бажає випити із трав,
Щоб вже не існувати, як примара.

О, де той часом спалений сувій,
Що вирок скасував в Полтаві мій...
Одне лише сумління - то вже кара.

* * *

Картина С. Iщенко "Морський прибiй" Дмитру Кременю
Прощай, мій сад. Твої горішки грецькі,
Розкльовані сороками, зберу.
Стежки твої - мої шляхи мистецькі -
Мов рушники - тому я не помру.
Я не прошу, мій Отче, щоб минуле
Мене забуло, зтерло, обминуло:
Країна, мова - й так багато втрат.
Але Господь серед блюзнірства і брехні
Знайшов ту чашу, що призначена мені, -
Я п'ю до дна. Прощай, мій вічний сад!

Мій сад хитається од вітру, наче п'яний,
Мій сад прощається - всесвітній, осіянний -
В мій день народження,
В мій тридцять перший рік...
І все мине і зникне за водою.
Мій сад прощається... прощається зі мною -
Тут слід мій вже не з'явиться повік.

* * *

Картина С. Iщенко "Тепле море" * * * * * * С. Iщенко. Натюрморт з ромашками
У смарагдовий килим літа
Золоті занурились оси...
Ми бредемо по папороть босі,
Бо сльозами дороги змито.

О, ранкова сумна трембіто, -
Непомітно потрапили в осінь,
І шукаємо той цвіт і досі,
Де смарагдовий килим літа.

Кажуть, квіти стають червоні,
Коли прагнуть вуста цілунку.
Це вони нам кололи долоні,

Під ногами ридали лунко
І ховали чарівний лик,
Щоб знімів од бажання язик.
* * *
Чого так боляче, так гидко і паскудно
На серці, на душі, в умі,
Немов мене купили привселюдно, -
Чи вік страшний?.. чи ми такі німі?
Чи просто так купляються поети
У суєтності цих святих хвилин?
В вік двадцять перший тінями Лаерти
Спішать встромить клинок до Гамлетових спин.
І нібито я сплю чи потерпаю.
Забутих тіні предків чи живих.
Мене виштовхують з насидженого краю...
До раю?
Ні! - до теренів нових.

* * *

Ванкуверська зима

Основнi твори С. Іщенко
* Іщенко С. Хорали неба і землі : поезії / - К. : Український письменник, 1995. - 114 с.
* Іщенко С. Сі-дієз : поезії / - Миколаїв : МП Можливості Кіммерії, 1998. - 127 с.
* Іщенко С. Переспіви Соломона / - Vancouver, Canada, 2001. - 12 с .
* Іщенко С. Танок Дани дощовий : поезії / - Vancouver ; Canada : Marigold Publication, 2006. - 148 с.
* Іщенко С. In the Mornings I Find a Crane's Feathers in My Damp Braids - Lantzville, Canada : Leaf Press, 2005.

# data[].attributes.attachment_link.title
Литературный Николаев - Світлана Іщенко

# data[].attributes.attachment_link.description
* А. П. Завгородньому * * * * * * * * * Сі-дієз * * * * * * Мені вже відзвучала "Марина".Пливуть вінки, а мій он закрутило.Лише в піснях моє бескриле тілоВ дев'яте небо тихо порина. Хіба лише у тім моя вина,Що зраджувати серце геть не вміло...Тепер у нім, як на папері, біло -Зникають найдорожчі імена.

# data[].attributes.attachment_link.title
Світлана Іщенко : Критика, біографія, книжки, твори, фото : періодика

# data[].attributes.attachment_link.description
Світлана Іщенко на сайті сучасної української літератури Avtura.com.ua. Бібліографія, біографія, уривки творів, літературні рецезії і відгуки читачів на твори С. Іщенко. Можливість придбати книжку з автографом, знайти книжки автора Іщенко Світлана в книгарнях України. Залиште свій відгук.

# data[].attributes.headline
Брати Капранови, Віталій і Дмитро, дитинство провели на Миколаївщині, в Очакові, звідки родом були  їхні батьки.

# data[].attributes.subject
Брати Капранови, Віталій і Дмитро, дитинство провели на Миколаївщині, в Очакові, звідки родом були  їхні батьки.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Капранов Дмитро Віталійович та Капранов Віталій Віталійович (Брати Капранови) ( 24 липня 1967, Дубоссари, нині Молдова) - українські письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі, блогери.

Брати Капранови народилися 24 липня 1967 року в Дубоссарах, нині Молдова. Мають старшого брата Сергія.

Дитинство минуло в Очакові Миколаївської області, там же у 1984 році вони закінчили середню школу. Української мови у школі не вивчали. Окрім загальноосвітньої, закінчили ще спортивну (греко-римська боротьба) та музичну (фортепіано) школи.

Вищу освіту здобували в Уральському політехнічному інституті ( Свердловськ, РФ) та Московському енергетичному інституті за фахом "Технічна кібернетика".

У 1988 році одружилися з сестрами-близнючками (нині вони є власницями туристичної фірми) та переїхали до Москви. Мають синів та доньку. Працювали у фармацевтичному та виноробному бізнесі.

4 вересня 2019 року брати Капранови створили свій YouTube-канал "імені Т. Г. Шевченка", на якому розповідають про історію України.

Тоді ж почали писати свою першу книжку "Кобзар 2000". Капранови працювали над цією книжкою 10 років, а закінчили вже 1998 р. у Києві, адже вирішили повернутися в Україну, бо за кордоном їм не особливо усміхалася перспектива самореалізації.

Опинившись у Києві в час книжкового "голодомору" (1998 р.), Капранови не могли видати свою книжку, тому вирішили самі стати видавцями.

Перший книжковий проєкт Капранових - каталог книжок поштою "Книгоноша". У 1998 р. році брати Капранови зібрали з усіх видавництв усі книжки українською мовою, які були на складах, - незалежно від року видання. Таких книжок набралося 600 назв, усі вони ввійшли до першого каталогу (1998 р. в Україні існувало лише 600 назв книжок українською мовою, що засвідчено документально).

2000 р. стартувало видавництво "Зелений пес", яке очолили Віталій та Дмитро. Першою книжкою став роман Леоніда Кононовича "Я, зомбі".

2001 р. вийшов "Кобзар 2000" братів з ілюстраціями Владислава Єрка. "Кобзар 2000" мав непоганий відгук і перевидавався вже 5 разів.

2004 р. Уряд України прийняв бюджет, який зупинив видавництво книжок. 4 лютого Капранови разом з колегами-письменниками на знак протесту спалили рукопис нового роману під Кабінетом Міністрів України. Акція мала широкий розголос, а через півроку Уряд змінив бюджет.

Восени 2004 вийшов друком другий роман Капранових "Приворотне зілля".

2006 читачі побачили третій їх роман "Розмір має значення".

2007 видали книгу своїх статей "Закон Братів Капранових".

У вересні 2008 року презентували "Нові розділи до „Кобзаря 2000"".

Восени 2009 року видали свою першу книжку для дітей "Зоряний вуйко".

Восени 2010 року вийшов "Кобзар 2000 + Нові розділи + Найновіші розділи".

У вересні 2011 року - "Щоденник моєї секретарки". Влітку вийшла електронна версія книги, восени - паперова. Цей роман суттєво відрізняється від попередніх творів Братів.

На Форумі видавців 2012 представили друге видання "Приворотного зілля".

2013 року брати Капранови видали, як зазначено в анотації, "для дорослих і дітей, для батьків, які хочуть, щоб їхні нащадки виросли українцями", 80-сторінкову "Мальовану історію Незалежності України".

Сьогодні видавництво "Зелений пес" видає понад 60 назв українських книжок щороку.

З 2004 року брати Капранови двічі на місяць видають літературну газету "Друг Читача" та, спільно з "Главредом", ведуть проєкт "Книжкові сезони".

З 2005 року брати ведуть також проєкт "Гоголівська Академія". Наразі сайт функціонує:

1. як літературний сайт - gak.com.ua [Архівовано 2 вересня 2011 у Wayback Machine.] - територія, цілком придатна для вільної самореалізації усіх охочих, перебуваючи на якій, ви дістанете змогу не лише донести власне творіння до величезної кількості відвідувачів світової Мережі, а й майже відразу отримати безпосередню реакцію і обґрунтовану критику у вигляді рецензій і коментарів.

2. як літературний альманах - перше число якого має назву "digital Романтизм" - селективний друкований орган, ідейне й естетське утворення, мета якого відібрати найцікавіше і впорядкувати його якнайкраще, а потім представити широкому загалу зацікавлених читачів.

Обидва втілення проєкту перебувають у прямій і непрямій залежності один від одного, обидва є відкритими для інтерпретації і комунікації, обидва запрошують до участі всіх охочих, обидва зацікавлені в подальшому розвитку мережевої і немережевої української літератури.

У 2007 році Капранови виступили ініціаторами Надзвичайних Зборів "Україна - зона культурного лиха". Результатом Зборів стало проголошення України зоною культурного лиха, також було висунуто ряд вимог та пропозиції до влади для покращенню ситуації.

У 2007 році Капранови заснували премії "Золотий намордник" - за перше місце в рейтингу державного хамства та "Золотий ошийник" - за перше місце в рейтингу іноземного хамства (присуджується посольству чи консульству за результатами інтернет-голосування).

З 2009 року Брати Капранови є кураторами культурної програми ярмарку "МЕДВІН: Книжковий світ"

У 2011 році започаткували перший Всеукраїнський конкурс двійників Тараса Шевченка.

21 березня 2016 року Брати Капранови презентували свій новий роман "Забудь-річка".

У спецвипуску газети "Свобода", що розповсюджується в березні 2019 р. на замовлення кандидата в президенти Кошулинського Руслана тиражем 100.000 екз., Віталій Капранов фігурує як агітатор за Кошулинського на виборах 31.03.19 р. (с. 4, правий верхній кут).[сумнівно ]

Програма "Брат за брата" складалася з сюжетів-розслідувань, тривалістю 55 хвилин кожна, та виходила щосереди о 22:05.

Ми тут довідалися, що Наталія Влащенко стала креативним продюсером телеканалу ZIK, і вимушені висловитися з цього приводу. Усім відомо, що пані Влащенко керувала журналом "Публічні люди", який спеціалізувався на замовних іміджевих матеріалах, а по-простому "джинси". Тому призначення фахівця з "джинси" продюсером каналу журналістських розслідувань, на наш погляд, псує обличчя каналу та карму усім його працівникам.

З іншого боку, ZIK сьогодні є насправді єдиним українським серед усіх національних каналів. А пані Влащенко дуже професійно створила собі ефірний образ українофобки та ватниці. І цей образ аж ніяк не прикрасить телеканал - більше за те, вплине навіть на наше особисте реноме, ми тепер не знатимемо, як коментувати глядачам роботу з подібною персоною в межах одного каналу.

Ми розуміємо, що керівництво каналу має свої плани та розуміння стратегії, а також усвідомлюємо, що воно може закрити наш проєкт "Брат за брата" тоді, коли вважатиме за потрібне. Але поки цього не сталося, оголошуємо свою передачу зоною вільною від Наталії Влащенко. Ми не дозволимо їй впливати на наших журналістів і редакторів та втручатися у роботу програми.

Бо ані з професійної ані з національної точки зору співпраця з цією персоною для нас не є можливою[9].

Після цього допису брати Капранови написали, що проєкт "Брат за брата" закритий телеканалом ZIK

Ну що, друзі і не дуже, щойно закрили передачу "Брат за брата". Вітаємо[10][11].

4 вересня 2019 року брати Капранови заснували YouTube канал в якому публікують відео матеріали про історію України. Найпопулярнішим відео є "Історія України за 10 хвилин / Українська історія / History of Ukraine (english subtitles)", яке було опубліковане 27 жовтня 2019 і менше ніж за місяць набрало півмільйона переглядів.

У 2020 році канал отримав звання "Відкриття року в Youtube" від Паляниця Awards.

Бондаренко Богдан. Я зустрічався з Путіним // Експрес. - 2014. - 17-24 липня

# data[].attributes.attachment_link.title
Брати Капранови - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Капранов Дмитро Віталійович та Капранов Віталій Віталійович (Брати Капранови) ( 24 липня 1967, Дубоссари, нині Молдова) - українські письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі, блогери. Брати Капранови народилися 24 липня 1967 року в Дубоссарах, нині Молдова. Мають старшого брата Сергія. Дитинство минуло в Очакові Миколаївської області, там же у 1984 році вони закінчили середню школу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України за 10 хвилин від братів Капранових

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Біографія

Капранов Дмитро Віталійович та Капранов Віталій Віталійович (Брати Капранови) (нар. 24 липня 1967, Дубоссари, нині Молдова) - українські письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі.

Біографія письменника - це його книжки. Але людей часто цікавлять побутові питання - родився, вчився, одружився. Тим більше, коли йдеться про такий екстраординарний випадок, як наш - брати-близнюки і все таке.

Тому повідомляємо факти.

Народилися ми 24 липня 1967 року в м. Дубоссари, нині Молдова. Таким своїм "молдавським" походженням ми завдячуємо товаришу Сталіну. Бо коли нашого діда посадили як ворога народу (а це тоді було модно), бабуся не стала чекати, поки її теж посадять разом із малими дітьми, а вирішила тікати - спочатку в сусідній район Одеської області, потім в інший, а коли й тамтешнє ГеБе обчислило її, добрі люди порадили: тікайте в Молдову, тоді ваші документи підуть в Одесу, до Києва, до Москви, до Кишинева, і аж тоді до району. Ну а тим часом або щось загубиться, або Сталін здохне. Добрі люди мали рацію - Сталін невдовзі здох і бабуся з дочками залишилася в Дубоссарах.

А насправді наші предки родом з півдня: по материнській лінії з Одещини, по батьківській - з Миколаївщини. Самі ми виросли в Очакові Миколаївської області і вважаємо його своєю батьківщиною. Там-таки, в Очакові у 1984 році закінчили середню школу.

Нам пощастило - ми не вивчали українську мову у школі. Були як від зайвого предмету звільнені за станом здоров'я. І саме завдяки цьому не встигли зненавидіти українську літературу, як більшість школярів.

Крім звичайної школи, ми закінчили спортивну (греко-римська боротьба) та музичну (фортепіано).

Вищу освіту отримували в Уральському Політехнічному інституті, (м.Свердловськ) та Московському енергетичному інституті за фахом "Технічна кібернетика". Вчилися запускати балістичні ракети та збивати ворожі літаки. На щастя, ці наші вміння не придалися - так жодного разу ні по кому й не вистрілили.

1988 року ми одружилися з сестрами-близнючками і переїхали до Москви, де за іронією долі жили на вулиці Івана Франка. Працювали на різних посадах у фармацевтичному та виноробному бізнесі, отримали досвід керівної роботи. Там-таки в Москві ми пережили кооперацію, приватизацію, бандитизм, дві революції та інші веселі події. Набралися життєвого досвіду по самі вінця.

На початку 90-х у Москві організувався потужний український діаспорний рух. Ми активно тусувалися з земляками, навіть видавали московську українську газету "Тинди-ринди" та журнал української фантастики "Брати". Тоді ж взялися за перо і почали писати свою першу книжку "Кобзар 2000". Писали 10 років, дописували вже у Києві, куди перебралися 1998 року. Причина переїзду банальна - ми не бачили можливостей реалізації себе як творчих людей у Росії. Українці мають жити в Україні.

Опинившись у Києві 1998 року, ми застали тут книжковий голодомор. Видавництва не видавали українських книжок, книгарні їх не продавали. Звичайно, не можна було й думати про те, що хтось видасть нашу книжку.

І ми вирішили взятися до видавничого бізнесу, побачивши в ньому ринкову нішу. Перший наш книжковий проект - каталог книжок поштою "Книгоноша". 1998-го року ми зібрали з усіх видавництв усі книжки українською мовою, які були на складах, - незалежно від року видання. Таких книжок набралося 600 назв, усі вони ввійшли до першого каталогу. Отже 1998-го року в Україні існувало лише 600 назв книжок українською мовою, це засвідчено документально.

1999 року ми разом із телеканалом 1+1 та шоколадом "Корона" організували перший конкурс української гостросюжетної літератури "Золотий Бабай". Переможцем став роман Василя Шкляра "Ключ". Фінальна церемонія відбувалася у "Золотих воротах".

2000-го року стартувало видавництво "Зелений пес". Першою книжкою став роман Леоніда Кононовича "Я, зомбі".

2001-року нарешті вийшов наш "Кобзар 2000" з ілюстраціями Владислава Єрка.

Сьогодні наше видавництво видає понад 60 назв українських книжок щороку і є одним з лідерів на ринку художньої літератури.

"Кобзар 2000" мав непоганий відгук і перевидавався вже 4 рази.

2004-го року Уряд України прийняв бюджет, який зупинив видавництво книжок. 4-го лютого ми на знак протесту спалили рукопис нового роману під Кабінетом Міністрів України разом з колегами-письменниками. Акція мала широкий розголос, і Уряд змушений був змінити свій варварський бюджет.

Після цього, восени 2004-го року, вийшов друком наш другий роман "Приворотне зілля".

2006-го року читачі побачили третій роман "Розмір має значення".

Паралельно з літературною, видавничою, торговельною та громадською діяльністю ми пишемо публіцистику та друкуємося у різних українських ЗМІ.

2007-го року видали книгу своїх статей "Закон Братів Капранових".

Діти зростають, творчість не припиняється. Дасть Бог здоров'я і натхнення - будуть нові книжки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники України | Брати Капранови

# data[].attributes.attachment_link.description
Капранов Дмитро Віталійович та Капранов Віталій Віталійович (Брати Капранови) (нар. 24 липня 1967, Дубоссари, нині Молдова) - українські письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі. Біографія письменника - це його книжки. Але людей часто цікавлять побутові питання - родився, вчився, одружився. Тим більше, коли йдеться про такий екстраординарний випадок, як наш - брати-близнюки і все таке.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Капранов Віталій Віталійович
Капранов Дмитро Віталійович
письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі
(Народилися 1967 р.)

Біографічна довідка
Капранов Віталій Віталійович та Капранов Дмитро Віталійович (Брати Капранови) народилися 24 липня 1967 року у місті Дубоссари (Молдова) у сім'ї лікарів. Дитинство провели на Миколаївщині - в Очакові, звідки родом батьки. Української мови в школі не вивчали. Крім загальноосвітньої школи, закінчили ще спортивну (відділення греко-римська боротьба) та музичну (клас фортепіано). Вищу освіту отримували в Уральському політехнічному та Московському енергетичному інститутах за фахом "Технічна кібернетика". Одружившись 1988 року із сестрами-близнючками, переїхали до Москви, де працювали на різних посадах у фармацевтичному та виноробному бізнесі. На початку 90-х у Москві брати Капранови видавали українську газету "Тинди-ринди" та журнал української фантастики "Брати". 1998 року повернулися до України і зайнялися в Києві видавничою справою. Перший книжковий проект - каталог книжок поштою "Книгоноша". 1999 року разом з телеканалом "1+1" та шоколадом "Корона" організували перший всеукраїнський конкурс гостросюжетної літератури "Золотий Бабай". 2000 року створили видавництво "Зелений пес".
Брати Капранови написали і видали такі книги: фантастичний роман "Кобзар 2000" (2001), магічний детектив "Приворотне зілля" (2004); роман "Розмір має значення" (2006); книгу статей "Закон Братів Капранових" (2007); збірку оповідань для дітей "Зоряний вуйко" (2009); роман "Кобзар 2000 + Нові розділи + Найновіші розділи" (2010); роман "Щоденник моєї секретарки" (2011); книгу "Мальована історія Незалежної України" (2013); збірку оповідань "Веселих свят!" (2014); роман "Забудь - річка" (2016).
Із 2004 року брати Капранови видають літературну газету "Друг Читача" та спільно з "Главредом" ведуть проект "Книжкові сезони", із 2005 року - проект "Гоголівська Академія". Є кураторами культурної програми ярмарку "МЕДВІН: Книжковий світ" з 2009 року. 2011 року започаткували перший Всеукраїнський конкурс двійників Тараса Шевченка, а також успішно ведуть освітній ютуб-канал " імені Т.Г. Шевченка".
Паралельно з літературною, видавничою, торгівельною та громадською діяльністю пишуть публіцистику та друкуються у різних українських ЗМІ.
Основні твори

Веселих свят!: український рік / Брати Капранови ; наук. ред., упорядкув. Я. Музиченко і Я. Левчук ; худож.: О. Костенко [та ін.]. - Київ : Гамазин, 2014. - 104 с. : кольор. іл.

Зоряний вуйко : оповідання / Брати Капранови. - Київ : Зелений пес, 2009. - 392 с. - (Zоряний гість).

Мальована історія незалежності України : [для серед. та ст. шк. віку] / В. В. Капранов, Д. В. Капранов ; худож.: Ю. Журавель та ін. - Київ : Зелений пес : ТОВ "Гамазин", 2013. - 80 с. : іл.

Мальована історія незалежності України : [для серед. та ст. шк. віку] / В. В. Капранов, Д. В. Капранов ; худож.: Ю. Журавель та ін. - 5-те вид. - Київ : Зелений пес ; Київ : ТОВ "Гамазин", 2016. - 80 с. : іл.

Нові розділи до Кобзаря 2000 : роман про сучасну містичну Україну / Брати Капранови. - Київ : Зелений пес, 2008. - 272 с.

Щоденник моєї секретарки : роман / Брати Капранови. - Київ : Зелений пес. 2011. - 400 с.

Люб'язна солоха : скорочено / Брати Капранови // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини / гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад. І. Ю. Береза, П. М. Водяна, В. І. Марущак та ін. - Миколаїв: Іліон, 2014. - С. 219-238.
Перекладачі

Маляров, А. А. Отакі ми, Господи! : [роман-трилогія] / А. А. Маляров ; пер. з рос. В. В. Капранов, Д. В. Капранов ; іл. Л. Манагарова та А. Маринченко. - Миколаїв : Іліон, 2020. - 400 с. : іл. - (Південна бібліотека).
Публікації в періодичних виданнях

Брати Капранови : "Україна має три відродження - розстріляне, зсучене та змарноване" : [спілкувалася Атанайя Та] / Брати Капранови // Друг читача. - 2010. - № 17. - С. 4.

Інтелектуальний голод. Де взяти розумну книжку? / Брати Капранови // Сучасність. - 2010. - № 5. - С. 198-205.

Капранов, В. Річка забуття від братів Капранових : [інтерв'ю вела Є. Красніченко] / В. Капранов // Культура і життя. - 2016. - №3(22-28 січ.) - С. 13.

Капранов, В. Видавець Віталій Капранов: "Перші наші твори написано російською на українській друкарській машинці з бандерівського схрону : [бесіду з письменником В. Капрановим вів Г. Пилипенко] / В. Капранов // Урядовий кур'єр. - 2016. - №73(16 квіт.). - С.7.

Література про життя і творчість

Бойченко, В. Капранов Віталій Віталійович / В. Бойченко // Шевченківський енциклопедичний словник Миколаївщини : 200-літтю від дня народження Тараса Шевченка присвячується / ред. І. Б. Марцінковський [та ін.]. - Миколаїв, 2014. - С. 171.

Бойченко, В. Капранов Дмитро Віталійович / В. Бойченко // Шевченківський енциклопедичний словник Миколаївщини : 200-літтю від дня народження Тараса Шевченка присвячується / ред. І. Б. Марцінковський [та ін.]. - Миколаїв, 2014. - С. 171.

Капранови, брати // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини / гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад. І. Ю. Береза, П. М. Водяна, В. І. Марущак та ін. - Миколаїв: Іліон, 2014. - С. 218-219.

Кіт, Д. Брати Капранови з Очакова - письменники й видавці / Д. Кіт // Краєзнавчий альманах. - 2006. - № 1. - С. 129-132.

Старовойт, Л. В. Проблематика прози Дмитра і Віталія Капранових / Л. В. Старовойт // Літературна Миколаївщина : навч. посібник до курсу "Літературне краєзнавство" для студентів фолол. спеціальностей / Л. В. Старовойт. - Миколаїв : Іліон, 2014. - С. 89-95.

Публікації в періодичних виданнях

Білецька, Н. Книга в духовному просторі / Н. Білецька // Рідне Прибужжя. - 2004. - 17 лип.

Братья представили землякам новый роман : [презентація нового романа "Забудь-річка" братів Капранових] // Вечерний Николаев. - 2016. - № 51(12 мая). - С. 8 : фот.

Вертов, Д. О прошлом без комплексов : Братья Капрановы готовят историю Украины в картинках / Д. Вертов // Южная правда. - 2012. - №2(12 янв.). - С. 3.

Два брата Капрановы // Вестник Прибужья. - 2004. - 7 авг. - С. 3.

Івашко, О. Дражнилки для серйозних: [зустріч з братами Капрановими в Миколаївcькій міській бібліотеці] / О. Івашко // Голос України. - 2004. - 16 лип. - С. 16.

Кіт, Д. Літературні "диригенти" (брати Капранови) / Д. Кіт // Освітянські вітрила. - 2004. - № 2. - С. 18-21.

Кіт, Д. Літературні "диригенти": [творчість братів Капранових] / Д. Кіт // Українська література в загальноосвітній школі. - 2005. - № 12. - С.18-19.

Красніченко, Є. Річка забуття від братів Капранових : [інтерв'ю] / Є. Красніченко // Культура і життя. - 2016. - № 3(22-28 січ.). - С. 13.

Кураса, Е. "Братский" союз : [встреча с братьями Капрановыми в библиотеке им. Кропивницкого] / Е. Кураса // Вечерний Николаев. - 2004. - 8 июля. - С. 5.

Маляров, А. Двуединый автор / А. Маляров // Южная правда. - 2004. - 26 июня.

Мирошниченко, А. "100 тысяч книг" - для вас : [Николаевщина станет учасницей проекта известных издателей братьев Капрановых "100 тысяч книг"] / А. Мирошниченко // Вечерний Николаев. - 2007. - 19 апр. - С. 1.

Мирошниченко, Е. Блюз братьев Капрановых : братья Капрановы в Николаеве / Е. Мирошниченко // Южная правда. - 2013. - 9 нояб. (№ 125). - С. 3 : фот.

Монолог на двоих : [Братья Капрановы презентовали новый исторический роман "Паперові солдати"] // Вечерний Николаев. - 2019. - N 93(5 дек.). - С. 8 : фот.
В Центральной городской библиотеке им. М.Л. Кропивницкого побывали наши земляки, уроженцы Очаковщины, известные украинские писатели и издатели Братья Капрановы.

Одинаковы с лица : [топ-10 самых известных близнецов-2011 : Номинация "Самые активные" Виталий и Дмитрий Капрановы] // Viva! Биография. - 2012. - N 1/2. - С. 60-67 : фот.

Олтаржевська, Л. Реальна містика? Містична реальність? : У "Нових розділах до Кобзаря 2000" брати Капранови вкотре "приміряли" паронормальні явища до української сучасності / Л. Олтаржевська // Україна молода. - 2008. - 16 жовтня. - С. 13

Паньо, К. Брати Капранови: "Щоб допомогти книжці, не потрібно змінювати конституцію" : [розмова з письменниками] / К. Паньо // Дзеркало тижня. - 2011. - №7(26 лют.). - С. 15.

Пилипенко, Г. Видавець Віталій Капранов : [інтерв'ю з письменниками] / Г. Пилипенко // Урядовий кур'єр. - 2016. - 16 квіт. (№ 73). - С. 7.

Сайковський, О. Розмір значення не має? : [Брати Капранови в Миколаєві] / О. Сайковський // Рідне Прибужжя. - 2007. - №48(21 квіт). - С. 4.

Селиваник, С. Братья Капрановы в Николаеве. 2007-й год - Год украинской книги / С. Селиваник // Вестник Прибужья. - 2007. - №18(5 мая). - С. 4.

Синявский, В. Писатели-близнецы Капрановы удивили николаевцев кобза-рэпом и историей Украины в комиксах / В. Синявский // Николаевские новости. - 20013. - 13 ноября. - С. 8.

Web-ресурси

# data[].attributes.attachment_link.title
Капранови, брати

# data[].attributes.attachment_link.description
Капранов Віталій Віталійович Капранов Дмитро Віталійович письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі (Народилися 1967 р.) Біографічна довідка Капранов Віталій Віталійович та Капранов Дмитро Віталійович (Брати Капранови) народилися 24 липня 1967 року у місті Дубоссари (Молдова) у сім'ї лікарів. Дитинство провели на Миколаївщині - в Очакові, звідки родом батьки. Української мови в школі не вивчали.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Кобзар 2000" Капранових - непоганий привід ще раз поговорити про український масліт

Мої побоювання виявилися даремними. Брати написали цілком якісні та цікаві оповідки в романтичному дусі...
Нещодавнє перевидання книжки з химерною назвою "Кобзар 2000" відомих письменників братів Капранових можна вважати непоганим приводом іще раз поговорити про українську масову літературу.
2010-2011 роки взагалі багато хто вважає поворотними в сенсі книжкової масовості - дуже вже очевидний ажіотаж викликало чимало новинок. Точніше сказати, з одного боку відчутно зменшилися видавничі темпи й кількості, але те, що таки вдалося надрукувати, привернуло набагато більше читацького інтересу.

Штука в тому, що такими резонансними стали переважно твори, які своїм жанром, стилістикою та іншим не дуже корелюють із уявленнями про власне масову літературу. А „виїхали" радше або на особистій харизмі автора, або на суспільно-політично актуальній тематиці. Так можна сказати про тріаду „Музей покинутих секретів" Оксани Забужко, „Ворошиловград" Сергія Жадана та „Записки українського самашедшого" Ліни Костенко. Останній текст, звісно, має в собі менше мистецьких витребеньок і формальних ігор, але все одно мало підпадає під визначення „масової літератури" щонайменш через відсутність традиційного сюжету. Ближче до неї „Чорний ворон" Василя Шкляра - якісна пригодницька проза.

„Кобзар 2000" викликав набагато менше публічного резонансу. Знов-таки, вірогідно, через те, що в цій книжці не піднімаються політичні теми. А між тим, видання багато в чому концентрує в собі загальні риси українського масліту.

Короткий лірично-термінологічний відступ. Поняття „масова література" в українському контексті важко назвати чітко означеним, щораз, залежно від настроїв авторів воно трохи модифікується як в оцінковому пафосі, так і в змістовній частині. Особисто я тут і зараз під словами „масова література", або „масліт", маю на увазі такі тексти, в котрих акцентована не форма, а сюжет твору, який виписаний чітко, виразно, його прості зрозумілі колізії покликані передусім тримати увагу читача, а вже потім надавати йому якесь естетичне задоволення.

Зізнаюся: книжку „Кобзар 2000" я брав до рук з легким упередженням. Але мої побоювання стосовно якості тексту виявилися даремними. Брати Капранови написали цілком якісні та цікаві оповідки в романтичному дусі. Властиво, вони поєднали сьогоднішню буденність із містичними архетипічними сюжетами - про відьом, диявола, привидів, вовкулак та інших їхніх товаришів. Тож якщо ви полюбляєте подібну містику - книжка вам абсолютно підійде.

Важливо, що Капрановим вистачає почуття смаку в сполученні романтичного і побутового, тож оповідання не перетворюються на „пародії на раннього Гоголя". Натомість вони демонструють, що потойбічні теми вічно цікавитимуть людину, незалежно від антуражу, в якому вони житимуть і різновиду нічного транспорту, яким їхатимуть через ліс.

Наша сьогоднішня реальність взагалі непогане тло для містики. З одного боку - купа постіндустріальних руїн, бідність, темнота, з другого - жвавий розвиток окремих сфер життя і прошарків населення. Панування песимістичного скепсису і водночас надзвичайна популярність сект, цілителів, „контактерів". Гріх не скористатися! Тож і вовкулаки в Капранових лазять біля зачовганих електричок, а чарівні непередбачувані ворожки працюють у центрах нетрадиційної медицини.

Ще одна характерна ментальна особливість „Кобзаря 2000" - патріархальність цієї книги. Вона зображує дуже підкреслено, а то й перебільшено маскулінний світ. Персонажі-чоловіки неодмінно претендують на роль героїв-коханців, жінки, хоч сильні, хоч слабкі, хоч самодостатні, хоч навпаки - завжди виконують у той чи інший спосіб розважальну роль подразника. Неминуче патріархально-стереотипний і набір „аксесуарів" - горілка на природі, великий автомобіль, дорогі сигарети, хороше кафе тощо.

Жваве письмо, прозорий і приємний стиль, сюжети, в яких авторам навіть вдається уникати самоповторів, а також оцей згаданий „ідеалізований" патріархальний світ - усе це очевидно сприяє читабельності книжки, масовості в хорошому розумінні. Такі оповідання просто ідеальні для доволі широкої категорії читачів.

Одне тільки питання. Чи захочуть такі читачі купувати величезну книжку розміром з „Улісса"? І чи не відлякає їх назва „Кобзар 2000", котра, по-перше, не несе ніякої інформації, а по-друге, не надто відповідає змісту (цитатами з „Кобзаря" є назви оповідань, але чи цього досить, особливо в очах читача, котрий навряд чи дуже схильний шукати грайливих алюзій, а скоріше - чітких і гармонійних смислових зв'язків)?

Саме тут я і бачу, як у краплі води, втілення однієї з голових тенденцій української масової, гостросюжетної і т.п. літератури. Наші письменники вкотре показують, що вони пречудово здатні написати цікавий, інтригуючий, чіткий твір, котрий хочеться швидко „проковтнути". Але так само вкотре дивують способи подачі цих творів, їхні назви, оформлення, піар. А саме ці речі переводять масовість якісну в кількісну.
Олег Коцарев

# data[].attributes.attachment_link.title
"Кобзар 2000" Капранових - непоганий привід ще раз поговорити про український масліт

# data[].attributes.attachment_link.description
Мої побоювання виявилися даремними. Брати написали цілком якісні та цікаві оповідки в романтичному дусі... Нещодавнє перевидання книжки з химерною назвою "Кобзар 2000" відомих письменників братів Капранових можна вважати непоганим приводом іще раз поговорити про українську масову літературу. 2010-2011 роки взагалі багато хто вважає поворотними в сенсі книжкової масовості - дуже вже очевидний ажіотаж викликало чимало новинок.

# data[].attributes.attachment_link.description
Вона вишивала маленьких русалочок - зелених, як водорості, настільки зелених, наскільки дозволяли вітчизняні нитки. Русалки лежали на боці, задерикувато піднявши хвоста і цнотливо прикриваючи зеленим-таки волоссям ніжні дівочі груди. Загалом-то вони були веселі, ці русалки, але якщо придивитись, у глибині зелених очей зачаїлося...

# data[].attributes.attachment_caption
"Сеньйорито акаціє, добрий вечір..."

# data[].attributes.headline
Запотоцький Олексій, учень 11 класу

# data[].attributes.subject
Запотоцький Олексій, учень 11 класу

# data[].attributes.attachment_link.title
М.Вінграновський

# data[].attributes.attachment_caption
"Цю жінку я люблю..."

# data[].attributes.headline
Довгопола Карина, учениця 11 класу

# data[].attributes.subject
Довгопола Карина, учениця 11 класу

# data[].attributes.attachment_link.title
Довгопола К.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Біографічна довідка
Бойченко Валерій Петрович народився 3 травня 1941р. у м. Снігурівці на Миколаївщині. Після закінчення школи працював слюсарем на суднобудівному та комбайновому заводах. У 1965р. закінчив факультет іноземних мов Львівського університету. Викладав англійську мову в навчальних закладах Душанбе, Херсона, Миколаєва.
Дебютував як перекладач великого американського поета Роберта Фроста, переклав твори старокельтських поетів і новоанглійських класиків "нової хвилі" С.Платта, Д.Томаса. Але вершиною перекладацької роботи стали роман Роберта Льюїса Стівенсона "Корабельна катастрофа", повість американського письменника - ковбоя Віла Джемса "Димок".
Але не поминув він і суверенного жанру дитячої поезії, видавши збірочки для дітей "Зроду я такого ще не бачив"(1975), " В мене курочка була"(1973), "Який широкий світ"(1989).
Автор збірок "Іскри"(1972), "Сонячні кола"(1975), "Поліття"(1977), "Багряні колони" (1978), "Широти"(1981), "Світлі ріки"(1984), "Доброта"(1987), "Правий берег"(1991), "Не повториться мить"(2001).
Окремі твори В.Бойченка перекладено російською, грузинською, вірменською, осетинською, болгарською та іншими мовами.
Засновник відродженої миколаївської "Просвіти", у 1986 - 1991 роках керівник Миколаївської обласної організації Національної спілки письменників України, член правління Миколаївського відділення Українського фонду культури, співголовою товариства "Зелений світ", перший голова відродженого Миколаївського обласного об'єднання Всеукраїнського товариства "Просвіта". Він був серед фундаторів перших неформальних організацій на Миколаївщині часів перебудови, брав участь у заснуванні Народного Руху, товариства Меморіал, конгресу української інтелігенції та інших організацій. Два роки вів на телебаченні авторську програму "Основи", став одним із засновників та головою редколегії освітянської і просвітницької газети "Аркасівська вулиця". Лауреат Літературних премій ім. П. Тичини (2003) та ім. О. Олеся (2008), миколаївської обласної премії ім. М. Аркаса (1997), член Національної спілки письменників України (1976).
В. Бойченко помер на світанку 25 березня 2011 року, не доживши до 70-ліття менше двох місяців.
Основні твори

Доброта : поезії / В. П. Бойченко. - Одеса: Маяк, 1987. - 127с.

Книга Леля : лірична драма / В. П. Бойченко. - Миколаїв : Іліон, 2006. - 144 с.

Не повториться мить : поезії та переклади / В. П. Бойченко. - Миколаїв: МФ НаУКМА, 2001. - 203 с.

Правий берег : лірика / В. Бойченко. - Київ : Дніпро, 1991. - 256 с.

Птахи над полум'ям : поезії / В. П. Бойченко. - Київ: Рад. письменник, 1989. - 108 с.

Світлі ріки: лірика / В. П. Бойченко. - Київ: Рад. письменник, 1984. - 134 с.

Три зошита : вибрані статті та поезії / В. П. Бойченко. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 2011. - 424 с. - (Південна бібліотека)

Хай вам засяє любов : поезії та переклади / В. П. Бойченко ; передм. М. Братана. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 2010. - 388 с.

Який широкий світ: вірші / В. П. Бойченко. - Одеса: Маяк, 1989. - 40 с.: іл.

Навчальний посібник

З історії словесності Південного Прибужжя : навч. посіб. для вузів / В. П. Бойченко; передм., ред. В. П. Шкварця. - Миколаїв : ТОВ ВІД, 2006. - 68 с.
Переклади

З роду ще такого я не бачив! : вірші-небилиці / з англ. пер. В. Бойченко. - Київ : Веселка, 1975. - 16 с.
До збірки "Зроду ще такого я не бачив!" увійшли вірші-небилиці для дітей дошкільного віку, які Валерій Бойченко переклав з англійської мови.

У мене курочка була : англ. народні дитячі пісеньки / пер. В. Бойченко. - Київ : Веселка, 1973. - 16 с.
До збірки "У мене курочка була" увійшли англійські народні дитячі пісеньки для дітей дошкільного віку в перекладі Валерія Бойченка.

Твори у збірниках та навчальних виданнях

Азбука життя: вірші / В. Бойченко // Стапель-80 : альманах. - Миколаїв : Літопис, 2009. - С. 36-38.

Бенефіс на Голготі / В. Бойченко // Небесне і земне : спогади, есе, оригінали : [докум.-худож. вид.] / ред. рада: О. Геращенко, В. Голозубов, В. Кузьменко та ін. - Миколаїв : Іліон, 2018. - С. 246-257. - (Обдаровані мудрістю ; Кн. 8).

Вибране з творчості Валерія Бойченка // Не маємо права забути : вибране з творчості В. Бойченка та І. Григурко / уклад. В. О. Жадько. - Київ : Основа, 2019. - С. 29-170.

Єднання; Пульс; Багряні колони; Дума хлібороба : [вірші] / В. Бойченко // Родники : проза, стихи. - Одесса, 1980. - С. 135-137.

Запорозький Гард; Крик трави; Вулиця Потьомкінська; Храм; Синє небо і пшеничне поле ьіля готелю; Мертва криниця; Південь; "Жив із тобою тисячу літ"; Слово Олега Ольжича до юних українців на межі тисячоліть; Доля; "Повільно в гавань входять кораблі"; "Та ялі ж бо голосні у слові"; "Любов - неначе вулик золотий"; "Та які ж бо голосні у слові"; "Аж дзвенить утрамбований шлях" : [вірші] / В. Бойченко // Література рідного краю. Письменники Миколаївщини : посібник-хрестоматія / уклад. і заг. ред. Н. М. Огренича. - Миколаїв : Вид-во МОІППО, 2003. - Миколаїв, 2003. - С. 157-166.

Зустріч з поетом : вірші / В. Бойченко // Кобзарева зоря. - Київ, 1984. - С. 29.

Крик землі; Храм; Плач слова; "Хай росте крізь біль моя калина"; "Довічний охоронець твій і воїн"; "Не обійду чужої муки"; Запорізький Гард; Сивий кіннотник з 41-го; Ветеран війни; Скеля Пугач; Мертвовод; Ти смійся, світе...; На конференції товариства "Меморіал" : [вірші] // Література рідного краю : посібник-хрестоматія : (Письменники Миколаївщини) / ред. О. С. Кухар-Онишко. - Миколаїв : Видавництво МОІПЛО, 1994. - С. 175-180.

"Любов - неначе вулик золотий" : [вірші] / В. Бойченко // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини / [гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад.: І. Ю. Береза, П. М. Водяна, В. І. Марущак та ін.]. - Миколаїв : Іліон, 2015. - С. 84-90.

Миколаїв; Саксаганський прибуває до Миколаєва; Біль; "Ніч відлетіла у заріччя вороном"; День повернення : [поезії] / В. Бойченко // Вітер з лиману : поезії. - Одеса, 1988. - С. 189-195.

Мій кіт; Міст; Корабель; Сніговиця; Насінинка; Перший сніг : [вірші] / В. П. Бойченко // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини : для дошкільнят / гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад.: В. І. Шуляр, Д. Лукьяненко. - Миколаїв : Іліон, 2019. - С. 6-9 : іл. - (Південна бібліотека).

"Над Бугом і Дніпром стоїть небесний безмір" : [вірші] // Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2004. - С. 128. ; Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2007. - С. 129-144.

Невідомий солдат : вірші / В. Бойченко // Перемога. - Київ, 1980. - С. 304.

"Світліє даль широкого Лиману..." : вірші / В. Бойченко // Избранное. 1929-2014. 85 лет : сборник поэзии : посвящается 85-летию Литературного объединения "Стапель" и 225-летию г. Николаева / ред. В. Чебанов [и др.]. - Николаев, 2014. - С. 47-50.

Таврійські степові : вірші / В. Бойченко // Поезія-72. - Київ, 1972. - С. 10-11.

Тарасів край : вірші / В. Бойченко // Старовойт Л. В. Художня рецепція постаті Т. Г. Шевченка у творчості письменників Миколаївщини : навч. посібник : 200-літтю від дня народження Тараса Шевченка присвячується / Л. В. Старовойт, І. Б. Марцінковський, О. В. Мірошниченко. - Миколаїв, 2014. - С. 95-98.

Трава; "Заросший, старый, диковатий сад"; Мать возле вечного огня; Фронтовое фото; "Засохший цвет"; Спешить не будем : [стихи] / В. Бойченко // Рукопожатие через горизонт : проза и стихи писателей Николаевщины и Ставрополья. - Ставрополь : Ставропольское книжное изд-во, 1979. - С. 245-248.

Що таке золото?; Золоті руки; Мій кіт; Шпаківня : [вірші] / В. П. Бойченко // Живлюща сила ємигії : літературна антологія Миколаївщини : для початкової школи / гол. ред. В. І. Шуляр ; уклад.: В. І. Шуляр, Д. Лукьяненко. - Миколаїв : Іліон, 2019. - С. 17-19 : іл. - (Південна бібліотека).

Як не принижуй ти душу свою : вірші / В. Бойченко // В волнах века : альманах. - Николаев, 1997. - С. 70-72.

Публікації в книгах, збірниках та навчальних виданнях

Бенефіс на Голготі / В. П. Бойченко // Небесне і земне : спогади, есе, оригінали / ред. Д. Д. Кремінь [та ін.]. - Миколаїв : Іліон, 2018. - С. 246. - (Обдаровані мудрістю ; кн. 8).

З історії письменства рідного краю / В. Бойченко // Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2004. - С. 5-14.

Заснування Миколаєва в контексті імперських завоювань (за В. Ключевським) / В. Бойченко // Історія. Етнографія. Культура. Нові дослідження : VI Миколаївська обласна краєзнавча конференція. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 2006. - С. 14-16.

На стапелях творчості / В. Бойченко // Від заводського причалу: поезії / упор. В. Бойченко. - Одеса, 1981. - С. 3-6.

Олександр Яната - вчений, громадянин і зек / В. Бойченко // Видатний діяч збереження природи Олександр Алоїзович Яната : до 125-річчя від дня народження. Ч. 2 / Централізована бібліотечна система для дорослих м. Миколаєва, Міський центр екологічної інформації та культури бібліотеки-філіалу № 2 ; упор. І. Б. Чернова. - Миколаїв, 2015. - С. 4-10.

Про книжку В. Чорнобрової "Плач українки" / В. Бойченко // Література рідного краю. Письменники Миколаївщини : посібник-хрестоматія / уклад. і заг. ред. Н. М. Огренич. - Миколаїв : Видавництво МОІППО, 2003. - С. 207-208.

Словесність Прибужжя кріз століття : [передмова] / В. Бойченко // Література рідного краю. Письменники Миколаївщини : посібник-хрестоматія / уклад. і заг. ред. Н. М. Огренича. - Миколаїв : Вид-во МОІППО, 2003. - Миколаїв, 2003. - С. 10-17.

Шевченків рід і Тарас Шевченко на Миколаївщині / В. Бойченко // Історія. Етнографія. Культура. Нові дослідження : VIII Миколаївська обласна краєзнавча конференція. - Миколаїв, 2010. - С. 319-321.

Публікації в періодичних виданнях Співавтор

Шевченківський енциклопедичний словник Миколаївщини : [наук.-худож. вид.] / [ред. кол. : І. Б. Марцінковський (голова), І. Ю. Береза, Т. В. Березовська та ін. ; передм. І. Марцинковського; авт. ст. В. Бойченко та ін.]. - Миколаїв : НУК, 2014. - 564 с. : іл., портр. - (Шевченкіана Миколаївщини).
Автор передмов

Бойченко, В. Переднє слово : [передм.] / В. Бойченко // Чижова, Л. Води живої джерело : вірші / Л. Чижова. - Николаев : Жовтневая типография, 1994. - С. 3.

Бойченко, В. Причетність до історії : [передм.] / В. Бойченко // Огренич Н.М. Хронограф Миколаївщини : до 70-річчя Миколаївщини : [навч. посібник із історичного краєзнавства] / Н. М. Огренич ; Миколаїв. обл. ін-т післядипломної пед. освіти. - Миколаїв : Вид-во Ірини Гудим, 2007. - С. 3-6.

Бойченко, В. Слово доброї душі : [передм.] / В. Бойченко // Ярошенко, М. М. Ріднокрай : книга віршів / М. М. Ярошенко. - Новий Буг : Вперед, 1997. - С. 5-6.

Упорядник

Миколаївський оберіг : поетична антологія / [упоряд. В. П. Бойченко, В. Т. Качурин, Д. Д. Кремінь]. - 2-ге вид. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 2007. - 428 с.
Редактор

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип. IV / ред. кол. : М. Димитров, В. Качурін, В. Бойченко. - Миколаїв : Атол, 2004. - 254 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип. V / ред. кол. : М. Димитров, В. Качурін, В. Бойченко. - Миколаїв : Атол, 2005. - 296 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип. VI / ред. кол. : М. Димитров, В. Качурін, В. Бойченко та ін. - Миколаїв : Атол, 2006. - 392 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип. VII / ред. кол. : М. Димитров, В. Качурін, В. Бойченко. - Миколаїв, 2007. - 476 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип.VIII : т. 1. : [жанр "Проза"] / ред. кол.: В. Т. Качурин, В. П. Бойченко, А. А. Маляров. - Миколаїв : Іліон, 2008. - 79 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип.VIII : т. 2. : [жанр "Поезія"] / ред. кол: В. Т. Качурин, В. П. Бойченко, А. А. Маляров. - Миколаїв : Іліон, 2008. - 181 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип. ІХ : т. 1. : [жанр "Поезія"] / ред кол.: В. Т. Качурин, В. П. Бойченко, А. А. Маляров та ін. - Миколаїв : Іліон, 2009. - 220 с.

Золота арфа : творчість молодих митців Миколаївщини : вип. ІХ : т. 2. : [жанр "Проза"] / ред. кол.: В. Т. Качурин, В. П. Бойченко, А. А. Маляров та ін. - Миколаїв : Іліон, 2009. - 88 с.

Література про життя і творчість

Бойченко Валерий Петрович : [биогр. справка] // Литераторы "Стапеля" Черноморского судостроительного завода : (к 85-летию Литературного объединения "Стапель") : справ. / сост.: В. Г. Чебанов, Л. Г. Колосова. - Николаев : Стапель, 2014. - С. 11-12.

Бойченко Валерий Петрович : [биогр. справка] // Николаевский литератор-2008 : справочник / сост. Е. Г. Мирошниченко. - 3-е издание. - Николаев : Атолл, 2008. - С. 7.

Бойченко Валерий Петрович : [биогр. справка] // Николаевский литератор-2010 : справочник / сост. Е. Г. Мирошниченко. - Четвертое издание. - Николаев : Издатель Прокопчук Т.Ю., 2010. - С. 8.

Бойченко Валерій Петрович : [біогр. довідка] // Лауреати обласної премії ім. Миколи Аркаса / уклад. І. І. Александренко ; передм. Т. В. Березовської. - 2-ге вид., доп. - Миколаїв : Можливості Кіммерії, 2006. - С. 17.

Бойченко Валерій Петрович // Літературна ємигія в особах : біобібліогр. покажч. Ч. 1 / упор. Г. М. Гич [и др.] ; ред.: К. М. Улиско, К. М. Картузов, О. О. Комарова. - Миколаїв : ОІППО, 2016. - С. 59-131. - (Літературна спадщина).

Бойченко Валерій Петрович, поет, перекладач // Літературна Миколаївщина в особах: бібліогр. покажч. - Миколаїв, 2001. - С.18 - 19.

Бойченко Валерій Петрович : [біогр. довідка] // Укр. літ. енциклопедія. - Київ, 1988. - Т. 1. - С. 207.

Валерій Бойченко (1941 р.) : [біогр. довідка] // Література рідного краю : посібник-хрестоматія : (Письменники Миколаївщини) / ред. О. С. Кухар-Онишко. - Миколаїв : Видавництво МОІПЛО, 1994. - С. 174 -175.

Валерій Бойченко : (нар.1941) : [біогр. довідка] // Література рідного краю. Письменники Миколаївщини : посібник-хрестоматія / уклад. і заг. ред. Н. М. Огренича. - Миколаїв : Вид-во МОІППО, 2003. - Миколаїв, 2003. - С. 155-156.

Валерій Бойченко : [біогр. довідка] // Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2004. - С. 128. ; Миколаївський оберіг. - Миколаїв, 2007. - С. 128.

Валерій Бойченко: поет, перекладач : [біогр. довідка] // Письменники Радянської України. 1917-1987 : біобібліогр. довід. / авт.-упоряд. В. К. Коваль, В. П. Павловська. - Київ, 1988. - С. 83.

Єжелов, Г. Г. Бойченко Валерій Петрович (1941) : [біогр. довідка] / Г. Г. Єжелов // Енциклопедія Сучасної України. - - Київ, 2004. - Т. 3 : Біо-Бя. - С. 204.

Жадько, В. О. "Я не собі ці рядки записав" : [творчість В. Бойченка] / В. О. Жадько // Не маємо права забути : вибране з творчості В. Бойченка та І. Григурко / уклад. В. О. Жадько. - Київ : Основа, 2019. - С. 4-24.

Старовойт Л. В. Мотиви й образи поетичних збірок Валерія Бойченка "Не повториться мить" і "Книга Леля" // Л. В. Старовойт Письменники Миколаївщини: літературно-критичні матеріали до курсу "Літературне краєзнавство" : навч. посібник для студентів філологічних спеціальностей / Л.В. Старовойт: навч. посібник. - Миколаїв, 2007. - С.85 - 92.

Старовойт, Л. В. Мотиви і образи поетичних збірок В. Бойченка "Не повториться мить" і "Книга Леля" / Л. В. Старовойт // Старовойт, Л. В. Література Миколаївщини : навч. посібник до курсу "Літературне краєзнавство" для студентів філологічних спеціальностей / Л. В. Старовойт. - Миколаїв, 2014. - С. 162 - 170.

Таємини буття Валерія Бойченка : [істор.-біограф. вид.] / Миколаївський обл. ін-т післядипломної пед. освіти ; авт.-уклад.: В. І. Шуляр, Т. Д. Кремінь. - Миколаїв : ОІППО, 2021. - 292 с. : фот.

Хай повториться мить відкриття : (із листа письменника Олександра Сизоненка, лауреата Національної премії України ім. Тараса Шевченка) // Література рідного краю. Письменники Миколаївщини : посібник-хрестоматія / уклад. і заг. ред. Н. М. Огренича. - Миколаїв : Вид-во МОІППО, 2003. - Миколаїв, 2003. - С. 163-166.

Январев, Э. И. Бойченко Валерий Петрович : [биогр. справка] / Э. И. Январев // Николаевцы. 1789 - 1999 : энцикл. слов. - Николаев, 1999. - С. 66-67.

Публікації в періодичних виданнях

Благодатная, З. Памяти поэта-земляка : [исполнилось 74 года со дня рождения поэта-земляка Валерия Петровича Бойченко] / З. Благодатная // Южная правда. - 2015. - N 48/49(30 апр.- 5 мая). - С. 6.

Бойченківські читання // Родной причал. - 2021. - N 19(12-18 мая). - С. 1. - (Спілкуймося українською).
Миколаївський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти провів обласні педагогічні читання "Валерій Бойченко: Поет і Патріот" із циклу "Ювіляри-краяни".

Братан, М. Доторк до серця: [нова збірка В. Бойченка "Книга Леля"] / М. Братан // Вечерний Николаев. - 2006.- 23 нояб. - С.5.

Братан, М. Формула кохання: [збірка "Книга Леля" здобула триумфальне визнання, літ. премію ім. О. Олеся] / М. Братан // Рідне Прибужжя. - 2009. - 10 січ. - С.3.

В Снигиревке открыли две мемориальные доски : [выдающемуся украинцу Вячеславу Черноволу и земляку снигиревцев поэту Валерию Бойченко] // Южная правда. - 2015. - N 9(24 янв.). - С. 1.

Валерий Бойченко описал кораблекрушение, случившееся много веков назад // Николаевские новости. - 2016. - N 157(28 дек.). - С. 8. - (Знаменитые николаевцы).

Вітренко, А. Валерію Петровичу Бойченку : (посмертно): [вірш] / А. Вітренко // Рідне Прибужжя. - 2011. - №47(30 квіт.). - С. 4.

Демченко, Ю. Гріш ціна тому поету, хто не дописує в газету : до 80-річчя (3 травня) від дня народженя Валерія Бойченка / Ю. Демченко // Родной причал. - 2021. - N 12(24-30 марта). - С. 1.

Жадько, В. Усе поезія, все диво...: Валерієві Бойченку - 65 / В. Жадько // Рідне Прибужжя. - 2006. - 29 квіт. - С. 2.

Залишився з нами - своїми читачами : [Бойченко Валерій Петрович] // Родной причал. - 2021. - N 18(5-11 мая). - С. 1. - (Ювілейна дата. Спілкуймося українською).

Качурин, В Удачи и вдохновения!: [65 лет В. Бойченко] / В. Качурин // Вечерний Николаев. - 2006. - 4 мая. - С. 3.

Козлов, В. Валерий Бойченко: "Весняний полон - назавжди": [о новом сборнике стихов и переводов Валерия Бойченко "Хай вам засяє любов"]/ В. Козлов // Южная правда. - 2010. - №43(20 апр.). - C. 3.

Козлов, В. Валерий Бойченко: "Жити довіки, жити душі. Жити! Якщо вона є і говорить"// Южная правда. - 2001. - 3 мая

Козлов, В. Валерий Бойченко: "Коли удвох, не гіркне навіть дим"...: [про нову збірку віршів В. Бойченка "Книга Леля"] / В. Козлов // Южная правда. - 2006. - 21 сент. - С.5.

Креминь, Т. Год без поэта : [светлой памяти Валерия Бойченко] / Т. Креминь // Южная правда. - 2012. - 24 марта. - С. 4 : портр.

Кремінь, Д. Золота ріка, над синім Овидом...: [ роздуми над літами і новою книгою В. Бойченка "Не повториться мить"] / Д. Креминь // Южная правда. - 2003. - 20 февр. - С.5.

Кремінь, Д. Золота ріка над синім Овидом: Валерієві Бойченку - 60 / Д. Креминь // Літ. Україна. - 2001. - 17 трав. - С.6.

Креминь, Д. Повторение непройденного: неюбилейные заметки к юбилею В. Бойченка / Д. Креминь // Веч.Николаев. - 2001. - 24 квіт.

Креминь, Д. Правее правых / Д. Креминь // Николаевские новости. - 1996. - 11 мая

Креминь, Д. Южные сатурналии / Д. Креминь // Николаевские новости. - 2001. - 2 мая

Лауреати літературної премії ім. П.Тичини (2003 рік): [ В. Бойченко за збірку поезій "Не повториться мить"] // Літ. Україна. - 2003. - 13 лют. - С.2.

Лисогурська, Л. Триєдина любов сучасного Леля : [про поетичну зб. В. Бойченка "Книга Леля"] / Л. Лисогурська // Щодня. - 2007. - 17 січ. - С. 6.

Малицький, О. Бойченку - 60! / О. Малицький // Укр. південь. - 2001. - № 18, № 19. - С. 3.

Марцінковський, І. Зустрілися у вічності : [у Снігурівці з'явилися дві меморіальні дошки - видатному українцю В'ячеславу Черноволу і поету Валерію Бойченку] / І. Марцінковський // Щотижня. - 2015. - N 5(4 лют.). - С. 2.

На здании областного института последипломного педагогического образования открыли памятную доску поэту, переводчику, общественному деятелю Валерию Бойченко // Вечерний Николаев. - 2016. - N 109(29 сент.). - С. 1. - (Городскоп).

Наточа, Е. Должна быть запятая, оказалось-точка... : [вечер-реквием "Не обійти чужої муки" памяти Валерия Бойченка] / Е. Наточа // Вечерний Николаев. - 2011. - №56(24 мая). - С. 3.

Олійников, Ю. Валерій Бойченко повертається : відбувся перший конкурс української патріотичної поезії у Миколаєві / Ю. Олійников // Український Південь. - 2011. - №35(20 жовт.). - С. 6 : фот.

Олейников, Ю. Доброму - добрая память : [25 марта исполняется 5 лет со дня смерти Валерия Петровича Бойченко] / Ю. Олейников // Вестник Прибужья. - 2016. - N 12(24 марта). - С. 11 : фот.

Олейников, Ю. К свершению мечты поэта : [конкурс чтецов украинской патриотической поэзии Валерия Бойченко] / Ю. Олейников // Южная правда. - 2011. - №116(22 окт.). - С. 3.

Олейников, Ю. Николаевский поэт Валерий Бойченко на творческом вечере рассказал, зачем Шевченко ездил в наши края с двумя зонтами / Ю. Олейников // Николаевские новости. - 2010. - №149(15 дек.). - C. 4.

Олейников, Ю. Пам'яті Валерія Бойченка / Ю. Олейников // Южная правда. - 2011. - №51(14 мая). - С. 3.

Олейников, Ю. Под влиянием козачьего духа : [конкурс чтецов украинской патриотической поэзии им. В. П. Бойченко] / Ю. Олейников // Южная правда. - 2016. - N 121(22 окт.). - С. 3.

Олейников Ю. С молитвой за Украину : [конкурс чтецов украинской патриотической поэзии В. Бойченко] / Ю. Олейников // Южная правда. - 2013. - N 117(22 окт.). - С. 3

Памяти товарища : [Бойченко Валерий Петрович: некролог] // Вечерний Николаев. - 2011. - №34(26 марта). - C. 4.

Патриотическое состязания : в Николаевском Доме учителя прошел VII конкурс современной украинской патриотической поэзии им В. Бойченко // Южная правда. - 2017. - N 120(26 окт.). - С. 3.

Притяжение слова: памяти Валерия Бойченка (1941 -2011) / Николаевская организация Николаевского союза писателей Украины // Южная правда. - 2011. - №34(29 марта). - C. 4.

Свято поезії : [конкурс української патріотичної поезії ім. Валерія Бойченка] // Вечерний Николаев. - 2019. - N 79(17 окт.). - С. 6.

Сизоненко, А. Не повторится мгновение : [ отрывок из эссе ] // Южная правда. - 2002. - 28 февр.

Ярославский, И. У истоков культурного возрождения : в Николаеве будет создан благотворительный фонд поддержки украинской культуры юга Украины : [литературный вечер памяти Валерия Бойченко] / И. Ярославский // Южная правда. - 2011. - №52(17 мая). - С. 3.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бойченко Валерій Петрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографічна довідка Бойченко Валерій Петрович народився 3 травня 1941р. у м. Снігурівці на Миколаївщині. Після закінчення школи працював слюсарем на суднобудівному та комбайновому заводах. У 1965р. закінчив факультет іноземних мов Львівського університету. Викладав англійську мову в навчальних закладах Душанбе, Херсона, Миколаєва.

# data[].attributes.headline
Рожкова Юлія, учениця 11 класу

# data[].attributes.subject
Рожкова Юлія, учениця 11 класу

# data[].attributes.attachment_link.title
Мальована історія Незалежності України

# data[].attributes.headline
Казки ("Цвіркунчик", "Домовичок"...)

# data[].attributes.subject
Казки ("Цвіркунчик", "Домовичок"...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Маленьким зірочкам України -
першокласникам ЗОЗ Снігурівщини

У Домовичка були т-а-а-кі хитрющі очиці! Великі, на пів- обличчя, блакитні, немов у дитини. Здавалося, що в їх глибині визріває така таємнича інтрига, що ніхто і ніколи не зможе її розгадати. А скільки було цікавих витівок - "вагон і маленький візок".

"Вагон" - це коли посеред зими він вночі на старій сплячій яблуні, яка багато років не плодоносила, розвішував червоні яблука. І чекав...

Прокинулись всі, навкруги біло-біло від снігу, а на голих гілках - таке диво. Спочатку всі завмирали, не вірячи своїм очам, а потім, отямившись, кидались зривати яблука. Але тільки рука схопить яблуко - воно враз зникає. Довго всі згадували цю дивину.

А влітку, коли сонце палило безжально і хлопчаки перетворювались на негритосиків, траплялася ще більш чудернацька історія. Домовичок за ніч запорошував увесь сад біля дому снігом. Для цього він декілька ночей підряд виготовляв сніжинки, майже цілий вагон. Вийшло прикольно...

Вибігли дідусеві онуки вранці на сонечко, а під ногами - сніг, і в садку, і на ґаночку. Оце так сюрприз! Вони - назад в будиночок, взули чобітки - і надвір, гратися в сніжки і ліпити Сніговика. А сніг виблискує під сонцем всіма кольорами веселки - краса, дивина.

Лише зліплять снігову кулю - так сніг не тільки розтає, а зникає невідомо куди. Навіть долоньки у дітей сухісінькі.
Сміється Домовичок від своїх жартівливих витівок, і весело стає всім навколо.

Ось за такі справи і прозвали його жартівником. Коли хлопчаки особливо бешкетували, то дідусь їх лякав:
- Ось розгнівається Домовик і перетворить вас на звірят чи пташенят, він же такий жартівник, навіть я вас після цього не впізнаю. І розповідає внукам, що Домовичок сам маленький, куценький. Обличчя зіжмакане від безлічі глибоких зморщок, вуса, як мочалка, а на голові - невідомо з чого зроблена шапка, навіть більше схожа на вороняче гніздо, одна назва. Та найголовніше, що цей брилик був на зразок шапки-невидимки. Навіть дідусь про це не здогадувався.

Присяде Домовичок в куток, на очі шапку натягне - і нема його. А взагалі-то, у домовиків в роду заведені всілякі зловредності. Це так вже склалося.

Наш Домовичок був не дуже злим і не дуже добрим. Коли не було настрою і допікали діти, у нього починала боліти голова. А як їй не боліти, коли впродовж сотні років діти завжди були дуже гамірливими! А він усе терпів.

Ось тоді він придумував страшилки і розганяв бешкетників. Правда, страшилки були більше схожі на жарти: то з сонячного неба дощик піде. Ніби й хмарки не було, а дощик таки прожене додому. Або маминим голосом покличе ватажка хлопчаків додому вчити уроки, а за ним і всі гамірливі поспішали розійтися по домівках.

Особливо Домовичок не любив доміношників. Хоча і сам він дідусь старенький, але щоб до такого опускатися!..
Нічим не зайняті дорослі люди сидять в затінку і цілий день стукають доміношними кісточками по столі. А як переможець вищкне: "Риба!" - та з усього маху стукне доміношкою по столі, то всі навкруги здригаються, кісточки розлітаються, а в поблизьких вікнах шибки деренчать.

Нема того, щоб зайнятися корисною справою по господарству! Ось Домовичок і додумався - а це вже був "маленький візок" жартів - страшну кару для доміношників. Він непомітно виколупував біленькі цяточки з чорних доміно шок!.. Тільки гравець приставить доміношку - а рахунку й нема, все чорнісіньке - чорнісіньке. Усі навкруги сердяться, кричать про підміну, шукають винуватого, викидають всі доміношки. Купують наступного дня нові - та ж сама історія. Так і розоритися можна! Тут гравці - а їх було шестеро та стільки ж уболівальників на зміну - стали уважно слідкувати за тим, що відбувається, і шукати винуватця. І прислідили. Тільки на очах здивованих гравців почали стиратися білі цяточки, як один з них схопив рукою доміношку і притиснув до столу. А притис міцно - і Домовичку зробилось боляче.

Щоб вивільнити свою руку, Домовичок рвонувся і несподівано другою рукою збив шапку-невидимку зі своєї голови. Звісно, його спіймали, і здивувань було вдосталь.

Доміношники - люди запальні, вирішили покарати Домовичка. А оскільки випадок був рідкісний та винятковий (не кожного дня Домовички попадаються), то замкнули його в комірчині на цілу ніч, щоб іншим не кортіло, якщо вони ще зустрічаються в наш час.

Дуже образився Домовичок, що люди не зрозуміли його добрих намірів і вчинили з ним так несправедливо.
Коли місячний промінчик проник в шпарину комірчини, Домовичок по ньому вибрався на волю і назавжди пішов у ліс.

З тих пір він влаштувався працювати Лісовичком. Та став допомагати білочкам збирати горіхи, а малим звірятам - ховатися від великих. Якщо хтось губився в лісі, то він своїм голосом виводив на потрібну стежку, що вела додому. Що не кажіть, а серце у нього завжди було добрим.

З тих пір хлопчакам у селі стало сумно, адже разом з Домовичком зникли дива.
А шкода.
* * *
Радій кожній миті свого дитинства, адже воно неповторне.
Шануй минуле свого народу і будуй майбутнє рідної країни.

Цвіркунчик народився вранці. Навіть ранком цей час не зовсім можна було назвати, бо лише почало світати, і сонечко ще не прокинулося. Швидше, це все-таки був світанок. Півень в недалекому селі прогорланив вдруге, віщуючи, що ранок недалечко.

Ось у такий світанковий час і з'явився Цвіркунчик. І в світі було все просто і звично. Тато ще з нічного концерту не прийшов. А мама як мама: вона зраділа і відразу полюбила його.

Він був дуже симпатичним, навіть гарненьким: довгі-довгі лапки, на них він підстрибував високо-високо, голівка чорненька і акуратна, а на ній - вусики, як антени.

Тато був відомим музикою. Всі навкруги шанобливо називали його Маестро Цикада. Він давав сольні концерти вечорами в лісі, в полі і просто під зоряним небом. Цвіркунчик був занадто малим і засинав кожного вечора під татову музику.

Пройшов час, Цвіркунчик підріс, і його влаштували в музичну школу, де навчалися його ровесники.
Вони стрибали та пустували, грались в піжмурки. Ну, звичайно, головною справою були уроки музики та гарних манер. Що ж це за музикант, якщо він не вміє прямо тримати спинку, високо - голову з вусиками та ніжно обіймати скрипочку. Не кажучи вже про науку вокалу. Адже для Цвіркуна головне в житті - щоб голос звучав і скрипочка грала. Ось тоді будуть краса і гармонія.

Так непомітно пролітали дні, закінчувалось навчання. Всі цвіркуни успішно склали екзамен на віртуозність.
Нарешті Цвіркунчик став на порозі свого самостійного життя. Думаєте, страшно? А йому було весело і добре. Перед Цвіркунчиком відкривався увесь квітучий, яскравий світ. І він був повен сил і бажання радувати цей світ.
Уявіть собі, як стрибав Цвіркунчик із квітки на квітку, дивуючи всіх навкруги своїм молодим голосом, а вдячні слухачі були завжди і повсюди. Та дорога кликала в невідомі краї, туди, де ще не проходили його гастролі.
День за днем Цвіркунчик мандрував усе далі й далі, відчуваючи себе дуже самостійним. Він уже дібрав смаку слави і без нічних концертів не уявляв свого життя.

Так проспівав він літо.
А за літом прийшла осінь. Спочатку вона була теплою, сонячною, золотою, потім сонце змінили дощі. Незатишно стало Цвіркунчику. Його чорний оксамитовий фрак потьмянів, зносився.

І Цвіркунчик розпочав пошуки пристанища для себе, щоб затишно влаштуватися на ночівлю. А якщо сподобається, то і на довгі холодні часи. Адже за осінню неодмінно прикотить зима. А взимку вже не до пісень та музики. І лапки замерзають, і в животі голодно. А де шукати собі таке житло?

Пошуки привели Цвіркунчика в село. Дістався він до крайньої невеличкої хатинки. Віконниці вирізьблено з дерева, білі, ніби мереживо. Гарно... Цвіркунчик підстрибнув на поріг, прошмигнув у щілину дверей.

І відкрилася перед ним велика кімната. На столі чмихав парою блискучий самовар, в пічці весело потріскували дрова. Було так тепло і затишно! Навкруги розливався такий аромат, що у голодного Цвіркунчика легенько запаморочилося в голові.

Він забився під лавку і завмер в очікуванні господарів. Смеркалося, та ніхто не з'являвся. Раптом почувся плач дитини. Цвіркунчик осмілів і підстрибнув за пічку, щоб подивитися.
Він побачив, що плакала зовсім маленька дівчинка і розмазувала кулачками слізки.

Цвіркунчик хотів пожаліти і заспокоїти дівчинку. Він присів біля неї за пічкою і ніжно заграв, вкладаючи всю свою майстерність. Дівчинка відразу притихла і почала зацікавлено слухати.
А Цвіркунчик все грав і грав. Це був найпрекрасніший концерт в його житті, бо його слухала маленька і славна дівчинка.

Потім прийшли батьки, похвалили дівчинку за те, що не плакала. Разом повечеряли і лягли відпочивати.
Цвіркунчику так сподобалися дівчинка, її теплий будиночок, що подумав оселитися тут до весни.
З часом він вирішив залишитися тут і співати лише для маленької дівчинки, доки та не виросте.
Так він став запічним Цвіркуном і ніколи про це не пожалкував.

Моїм дорогим землякам-першокласникам
Дорошівської ЗОШ Вознесенського району

Жив на світі їжачок, весь у голочках бочок. І другий бочок був у голках, і спинка також. Лише животик був гладеньким і м'якеньким. Їжачок завжди, скільки себе пам'ятає, жив у саду. Це був молодий розкішний фруктовий сад. Особливо до вподоби їжачку були весна та осінь.

Весна - тому що весело, все навкруги прокидається. Сад тоді був - як велика казка. Яскравими рожевими квіточками вкривались персики. Листочки на гілочках тільки-но зазеленіли, а рожевий купол приносив усім радість. Пізніше набухали ніжні бутони яблуневих суцвіть. І кожна яблуня дарувала свій відтінок кольору.

Але особливе диво розпочиналося, коли квітували вишні. Це була білопінна кипень, як біле молоко, навіть листя губилося в квітах. Тоді прилітали золоті бджілки, найстаранніші працівниці. Над деревами висіла легенька музика їхнього дзенькотіння. Вони відлітали з пилком у свій вулик, а на зміну їм прилітали інші - і так без кінця-краю. А наприкінці травня їх праця перетворювалася на запашний мед - найсмачніші та найкорисніші ліки.

В один із таких славних і теплих днів мама-їжачиха привела своїх їжаченят у цю казку і розселила їх. Кожному визначила свою яблуньку, допомогла підготувати нірку, пообіцяла навчити їх робити запаси на зиму.
Їжачок обжився дуже швидко. Він пірнав у городні хащі. Чого лише бабуся не насадила біля свого будиночку! Припасів вистачить на цілий рік!

По рівчачках поміж рослинами їжачок мандрував і пізнавав навколишній світ. А світ для нього видавався величезним і цікавим. Кожного дня він робив нові відкриття.

В один із таких днів їжачок примандрував до будиночку, котрий стояв у кінці саду. Сьогодні він побачив бабусю. Вона сиділа на приступцях ґаночка і сумно зітхала.

А сталося це тому, що маленька сіра мишка впевнено господарювала в будинку та лякала її. То посеред білого дня вилізе
з-під полу і збирає хлібні крихти, то ночами гучно і знахабніло щось гризе в своїй нірці. Хоч втікай із дому!

Здавалось, така маленька, зовсім не страшна, а як своїми крихітними оченятами втупиться - то бабуся лякалася і вибігала на ґанок.
Декілька вечорів їжачок спостерігав за тим, що відбувалося. Стало жаль бабусі.

І одного вечора їжачок підійшов до неї:
- Чому сидиш? Кого чекаєш?

Бабуся здивувалася і від несподіванки все розповіла їжачкові. А той лише форкнув:
- Ну подумаєш, якась мишка! Знайшла кого боятися. Та я її зараз в одну мить!
Їжачок діловито забрався в будинок, підняв догори гостренький свій носик і почав вираховувати, де знаходиться мишка.
А та самовпевнено вилізла з нірки і давай лякати їжачка. Всілася навпроти нього, почала буравити своїми оченятами-намистинками і залякувати противним тоненьким писком. Та для їжачка це дитячі забави. Він згорнувся клубочком і покотився прямо на мишку.
А клубочок колючий...

Та ледве встигла відстрибнути, але на горіхи все-таки дісталося.
Бабуся так зраділа, довго дякувала їжачкові і налила йому повне блюдечко молока.
Ночами їжачок обходив свою територію, і його нігтики на лапках злегка постукували по дерев'яній підлозі.
Мишка зовсім впала духом від такого сусідства і притихла так, що бабуся її більше не бачила. А їжачок мандрував із будинку в садок і назад.

Нарешті прийшла його улюблена осіння пора. З гілок зривалися і падали золоті листочки. Вони гойдалися в повітрі і лягали на землю м'яким килимом.

Їжачок, як навчала мама, закручувався і котився по цьому килимі. Листочки наколювалися на голочки, і їжачок перетворювався на велику золоту кулю. Він заповзав у свою нірку, знімав з голочок листя, робив ще декілька походів за листям і знову складав їх у нірку.

Вийшла м'якенька постіль. Якщо поглибше пірнуть, то ще й на ковдру вистачить.
Він влаштував в у нірці таке тепле, затишне житло, що й зима не лякала.

Ще потрібно було зробити припаси на зиму. Грибочки він також нашпилював на голочки, а ще приносив на спині маленькі, але дуже солодкі яблука. І так заповнив нірку.
Вночі вітер натрусив у саду яблук, червоних, соковитих, які висіли на самій верхівці. Навіть бабуся не взялася їх зірвати.

Їжачок наколов найбільше духмяне яблуко і забрався в будинок. Він знав, що до бабусі ввечері приїхав онук з міста, і вирішив його пригостити.

Бабуся променисто посміхнулася, а онук відразу загорівся:
- Є ідея! Бабусю, дивись: їжачок з яблуком із нашого саду - як з фотокадру. Це ж така знахідка! А ми розшукуємо щось незвичайне. Тут я цілий кліп зніму для нашої реклами.

Онук відзняв цілий відеофільм: їжачок в домі, на городі, в садку, навіть біля мишиної нірки.
Але найгарніше вийшло, коли їжачок несе на колючій спині велике яблуко, а потім картонну коробку з написом: "Садочок". Вийшло переконливо.

А потім композитор написав до цього сюжету веселу музику, і кожного вечора цю рекламу показували по всіх каналах телебачення.
Так їжачок став головним обличчям реклами соків "Садочок".
Буває ж таке!

Книги для дiтей Л.Я. Чижової

Найменшим читачам Миколаївської
обласної бібліотеки для дітей імені В.О. Лягіна

- Яке красиве сьогодні наше болото! - позіхаючи і потягуючись із захопленням проквакала жабка Луша своїй подружці Квакші. Вони сиділи на великому листі латаття, і погода була - на диво, і сонечко розніжило передвечірнім промінням. А про озеро, хоч казки розповідай: тихе, лагідне, ніколи не було ніякого хвилювання. І всі жаб'ячі проблеми та турботи пірнали з ними в цю сонну ковбаню. Спокій!

- Правду мовиш! - підтримала подружку Квакша. Скільки себе пам'ятаю, тут завжди було так затишно. Літечко тягнеться довго, дні проходять спокійною чергою, підростають наші правнуки, а ми все дрімаємо на своїх насиджених місцях.

Високий густий очерет прикривав озерце від усього світу, не підпускаючи сюди ні вітрів, ні людей. Правда, інколи на ранній зорі запливали рибалки, мовчки і терпеливо сиділи, закинувши вудки. Часто-густо відпливали з пустими руками. Але їх ніхто не неволив тут сидіти. Вони нікому не заважали, і жаби їх зовсім не боялися.

Інколи прилітала чапля, завмирала в очеретах на самому краю, підібравши тоненьку як тростинка ногу, і видивлялася замріяну жабку. Це була серйозна загроза. Ну, молоді жабенята, ще недосвідчені,таки попадалися. Тоді чапля за лапку підкидала вгору здобич, і та падала у широко відкритий дзьоб.
Досвідчені жаби, помітивши знайому тінь, пірнали на безпечну глибину.

В один із таких звичайнісіньких вечорів подружки ніжились, забувши денні турботи. Поруч розташувались сусідки, переквакувались, намагаючись перекричати своїми новинами одна одну.

Поступово підтягувались інші, ще лежачи на плаву, тільки легенько відштовхувались лапками, витріщивши очі, мов перископчики. Пізніше хмарою налітали комарі. Вони летіли низенько, і все навкруги сповнювалося ниючим противним гулом. Жаби не витримували і раптово хапали їх довгими липкими язиками. От і вечеря для них приспіла.

Косяками пропливали вертляві верховодки, шастаючи поміж лататтям. Якщо уважно придивитися, то здавалося, що малеча вальсує.

Вечорами на їхньому озері влаштовувались концерти, і цей період мешканцям болота подобався більш за все.
Першим на величезному листку латаття з'явився синьо-зелений крюк Трубач. Він роздував свої щоки до неймовірних розмірів, і вони ставали схожими на великі сизі пузирі, а потім, випускаючи повітря, видавав звук труби. Звідси і прозвище - Трубач (хоч і жаба).

Всі уважно слухали, нагороджуючи його захопленим кумканням. Трубача змінив молодіжний гурт "Жаб'яче караоке". І сміх і гріх!

Жабки пустували, лементували на все горло, стрибали з латаття на латаття. Піднявся такий гамір, що старі жаби-ропухи не витримували і розпливалися в свої закутки вічного очерету.

- Ні! Не та нині молодь, одні кривляки. Гарланять. Стрибають з виряченими очима. А пам'ятаєш, якими були ми?
- Ой, не кумкай, Лушо! Я згадую наш перший болотний бал. Нас, зовсім молоденьких, розсадили на середині озера по листках латаття. А білосніжні пелюстки так гарно відтінювали наші блискучі вбрання. Всі тоді захоплювались: "Ох, які блискучі! Та вони як царівни!".
- Як нами милувалися, скільки гарних побажань ми почули! Шкода, не дочекались ми своїх царевичів із казковими стрілами. Ми тоді так чекали дива...
- Неправда твоя, був один Іван-царевич. Пам'ятаєш, тієї місячної ночі довго бродив по нашому березі. Ми тоді уявили, що дістане він лук та стрілу - і в той же час одна із нас неодмінно перетвориться на царівну.
- Пам'ятаю, пам'ятаю. Але в руках у нього була сопілка, і він на ній заграв так солодко, що очі мрійливо закрилися. Та він грав не для нас. Із глибини озера випірнула русалочка і підпливла до нього.
- Що він у ній знайшов? Бліда, мокра, вся просвічується. Подивитися нема на що. Ну де справедливість, я тебе запитую.
- Нічого, - заспокоїла її Луша, зате ми тепер земноводні, амфібії. Відчуваєш як звучить?! А замість Івана-царевича з нами Налим живе. Ти звернула увагу, якими риб'ячими очима він на нас дивиться кожного вечора?

Квакша від цих спогадів легенько зітхнула і квакнула.
- Так, подруго, ми залишились в нашому озері, де влітку тепло, а зимою солодко спиться в очеретах. До нас весною прилітають крачки, а восени на нас сиплеться листя золотим дощем. Чим не казка!- А згадай, Квакшо, конкурс "Озерна красуня", в якому ми брали участь! Як ми плавали швидко та сильно відштовхувались лапками, навіть свій стиль придумали - "жаб'ячий". Ти ще отримала звання "Краща плавчиха"..

- А ти, Лушо, - Приз глядацьких симпатій. Як співала, то навіть цвіркуни притихли. Такого красивого метелика тобі вручили. А ти не втрималась і відразу проковтнула його... Ну що, красуне, пішли придрімнем до заходу сонечка.

Сонце згасло, на зміну йому з'явилися місяць та зірки. І мрійливо кумкали молоді жабки на місячну доріжку в озері. За прикметами - завтра зранку буде дощ.

Книги Л.Я. Чижової:
Чижова Л.Я. А вже весна: Поетичнi сучаснi казки, вiршi. - Миколаiв: ПП Гудим I.О., 2005. - 48 с.
Чижова Л.Я. А у нас такi новини:. - Миколаїв, 2004. - 15 с.: iл.
Чижова Л.Я. Барви літа. - Миколаїв: Вознесенська друк., 1994. - 60 с.
Чижова Л.Я. Віддзеркалення долі. - Миколаїв: Вид-во І.Гудим, 2009. - 72 с.: мал.
Чижова Л.Я. Води живоi джерело. - Миколаiв, 1994. - 42с.
Чижова Л.Я. Гороскопи, зодіаки - року кожного ознаки. - Миколаїв: ЧП І. Гудим, 2008. - 19 с.
Чижова Л.Я. День пророка Наума: Для школярикiв маленьких. - М.: Жовтнева друкарня, 1995. - 8с.
Чижова Л.Я. Ємигея. - Миколаїв: "Вечерний Николаев", 1999. - 56 с.
Чижова Л.Я. Звiдки осiнь починається. - Миколаїв: П.П.Гудим, 2004. - 15 с.: iл.
Чижова Л.Я. Iз глибини народноi криницi: Легенди, казки та перекази рiдного краю. - Миколаiв: ПП Гудим I.О., 2003. - 124 с.
Чижова Л.Я. Казка дiдуся Гната. - Миколаiв: П.П.Гудим, 2003. - 15с.
Чижова Л.Я. Казка на канiкулах. - Миколаiв: Видавничий дiм "Городянин", 2001. - 23 с.
Чижова Л.Я. Осiннє диво. - Миколаiв: ЧП И.А.Гудим, 2004. - 15с.
Чижова Л.Я. Новорiчна казка. - Миколаiв: МФ НАУКМА, 2002. - 24 с.
Чижова Л.Я. Пісня тополина: Елегія вітру й зеленого листя: поезія. - Миколаїв: Вид-во І.Гудим, 2012. - 20 с.
Чижова Л.Я. Свiтле свято Миколая. - Миколаїв: Вид-во I.Гудим, 2007. - 32с.
Чижова Л.Я. Свiте, мiй свiте: поезii: Вид-во I.Гудим, 2006. - 104 с.: iл.
Чижова Л.Я. Скриня казок: поетичні казки для дітей. - Миколаїв: вид-во І.Гудим, 2009. - 124 с.: іл.
Чижова Л.Я. Сонце на столі: вірші. - Миколаїв: Вид-во І.Гудим, 2011. - 40 с.: іл.
Чижова Л.Я. Степова птаха: оповiдання та новели рiзних рокiв. - Миколаiв: Вечерний Николаев, 2001. - 67 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Литературный Николаев - Людмила Чижова

# data[].attributes.attachment_link.description
Маленьким зірочкам України - першокласникам ЗОЗ Снігурівщини У Домовичка були т-а-а-кі хитрющі очиці! Великі, на пів- обличчя, блакитні, немов у дитини. Здавалося, що в їх глибині визріває така таємнича інтрига, що ніхто і ніколи не зможе її розгадати. А скільки було цікавих витівок - "вагон і маленький візок".

# data[].attributes.headline
Анатолій Качан. Біографія

# data[].attributes.subject
Анатолій Качан. Біографія

# data[].attributes.headline
Вірші "Листи із саду"

# data[].attributes.subject
Вірші "Листи із саду"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Вірші. Українська Поезія • OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.title
Анатолій Качан - Листи із саду * OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Анатолій Качан - Листи із саду Щодня через леваду, Через кленовий міст Шле яблунька із саду Мені за листом лист. Сьогодні на світанку Дізнався я з листів, Що яблунька-мерзлянка Боїться холодів. Із в'язкою соломи Подався я у сад І яблуньку знайому Закутав аж до п'ят - Щоб у зимову пору На ніжнім стовбурці Не обгризали...

# data[].attributes.attachment_caption
"Шпрее пише листа Інгулу"

# data[].attributes.attachment_link.title
Шпрее пише листа Інгулу

# data[].attributes.headline
Ходімте в сад. Я покаж

# data[].attributes.body
Ходімте в сад. Я покажу вам сад,

Де на колінах яблуні спить вітер.

А згорблений чумацький небопад

Освітлює пахучі очі квітів.

Я покажу вам сливи на сучках,

Що настромились, падаючи мовчки.

Затисла груша в жовтих кулачках

Смачного сонця лагідні жовточки.

У полі спить зоря під колоском

І сонно слуха думу колоскову,

І сонна тиша сонним язиком

Шепоче саду сиву колискову.

То кажани. То кажаниний ряд

Заплутався у сонному волоссі ночі…

Ходімте в сад. Я покажу вам сад.

Його сумління покажу вам очі.

(Микола Вінграновський)

# data[].attributes.headline
Сама собою річка ця те

# data[].attributes.body
Сама собою річка ця тече,

Маленька річечка, вузенька, як долоня.

Ця річечка Дніпра тихенька синя доня,

Маленька донечка без імені іще.

Вона тече в городі в нас під кленом,

І наша хата пахне їй борщем.

Цвіте над нею небо здоровенно

Солодкими хмаринами з дощем.

Ця річечка тече для клена і для мене,

Її й тоді я бачу, коли сплю.

Я річечку оцю в городі в нас під кленом

Як тата й маму і як мед люблю.

# data[].attributes.headline
Що робить сонце уночі,

# data[].attributes.body
Що робить сонце уночі,
Коли у лісу на плечі
Тоненька зіронька сидить,
Що робить сонце? Сонце спить.
Що робить місяць по ночах,
Коли земля йому в очах,
Земля, ромашка і вода,—
Тоді він сонце вигляда.
Що роблять сонце й місяць вдвох,
Коли в снігах біліє мох,
На сіножать сніги сніжать
І снігурі в снігу лежать?
Тоді їм холодно обом
З нашим собакою й котом,
З них кожен холодно сія,
І літа ждуть вони, як я.

# data[].attributes.headline
Проєкт "Мій улюблений поет-шістдесятник", 11 клас

# data[].attributes.subject
Проєкт "Мій улюблений поет-шістдесятник", 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
"Шпрее пише листа Інгулу" (поезія А. Богаченко) | "Spree poem" - Angie Bo

# data[].attributes.headline
"Ледь шелестить вологими губами..."

# data[].attributes.subject
"Ледь шелестить вологими губами..."

# data[].attributes.headline
Д.Кремінь "Місячна соната"

# data[].attributes.subject
Д.Кремінь "Місячна соната"

# data[].attributes.headline
"Місячна соната" - це захоплюючий поетичний твір, написаний українським поетом Дмитром Кременем. Ця поезія пронизана почуттями, мріями та роздумами про таємничість місячної ночі. У першому рядку поет звертається до самого Місяця, відчуваючи його присутність і бажаючи з ним спілкуватися. Він вважає Місяць своїм другом і розмовляє з ним про свої таємниці та нездійснені мрії. Поет описує Місяць як джерело світла, яке пробивається крізь темряву і наповнює все навколо ними. Це світло нагадує йому про його надії та мрії, які також пробиваються крізь скрутні часи і дають йому силу йти вперед.Поет розмірковує про те, як Місяць спостерігає за землею і бачить усі її таємниці. Він уявляє, що Місяць може бачити його власні думки і почуття, і відчуває зв'язок між ними.У заключній частині поезії поет висловлює свою вдячність Місяцю за його присутність і те, що він дарує йому натхнення і спокій. Він сподівається, що ця місячна соната стане мостом між ним і Місяцем, щоб вони могли спілкуватися навіть у самітні моменти.Таким чином, "Місячна соната" Д. Кременя є виразом поетичного захоплення природою, містикою та спробою знайти розуміння в універсальних символах, які надають тобі спокою та відділення від повсякденних клопотів (Бутурлакін Олександр, учень 10 класу)

# data[].attributes.subject
"Місячна соната" - це захоплюючий поетичний твір, написаний українським поетом Дмитром Кременем. Ця поезія пронизана почуттями, мріями та роздумами про таємничість місячної ночі. У першому рядку поет звертається до самого Місяця, відчуваючи його присутність і бажаючи з ним спілкуватися. Він вважає Місяць своїм другом і розмовляє з ним про свої таємниці та нездійснені мрії. Поет описує Місяць як джерело світла, яке пробивається крізь темряву і наповнює все навколо ними. Це світло нагадує йому про його надії та мрії, які також пробиваються крізь скрутні часи і дають йому силу йти вперед.Поет розмірковує про те, як Місяць спостерігає за землею і бачить усі її таємниці. Він уявляє, що Місяць може бачити його власні думки і почуття, і відчуває зв'язок між ними.У заключній частині поезії поет висловлює свою вдячність Місяцю за його присутність і те, що він дарує йому натхнення і спокій. Він сподівається, що ця місячна соната стане мостом між ним і Місяцем, щоб вони могли спілкуватися навіть у самітні моменти.Таким чином, "Місячна соната" Д. Кременя є виразом поетичного захоплення природою, містикою та спробою знайти розуміння в універсальних символах, які надають тобі спокою та відділення від повсякденних клопотів (Бутурлакін Олександр, учень 10 класу)

# data[].attributes.headline
С.Єфремовська "Пам'ять" (присвячується Д.Кременю)

# data[].attributes.subject
С.Єфремовська "Пам'ять" (присвячується Д.Кременю)

# data[].attributes.headline
Вишневий сад М.Вінграновського

# data[].attributes.subject
Вишневий сад М.Вінграновського

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Huxleў – альманах о философии, бизнесе, искусстве и науке

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Говоруха

# data[].attributes.attachment_link.title
ВИШНЕВИЙ САД МИКОЛИ ВІНГРАНОВСЬКОГО

# data[].attributes.attachment_link.description
Він читав вірші так, що перехоплювало дух, дружив із Довженком, грав головну роль у фільмі, який отримав нагороди в Каннах, і шукав натхнення в рідному степу. Любив, страждав, тікав у мандри, сіяв слова в синьому небі. І залишив по собі не лише вірші — а цілий світ

# data[].attributes.attachment_link.title
Глазовой_Павел_Прокофьевич

# data[].attributes.attachment_link.title
Гумористичні вірші Павла Глазового на сайті Українські гуморески

# data[].attributes.headline
Біографія П.Глазового

# data[].attributes.subject
Біографія П.Глазового

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Розумний котусь - онлайн школа

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Глазовий БІОГРАФІЯ. Українська література 6 клас. Автор гуморесок "Еволюція" "Похвала". ЗНО

# data[].attributes.headline
Видатний творець гумору

# data[].attributes.subject
Видатний творець гумору

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Видатний творець гумору – історія українського сатирика Павла Глазового

# data[].attributes.headline
Д/ф "Сміхотворець Павло Глазовий"

# data[].attributes.subject
Д/ф "Сміхотворець Павло Глазовий"

# data[].attributes.attachment_link.title
Д/ф "'Сміхотворець Павло Глазовий"

# data[].attributes.headline
Гуморески Павла Глазового

# data[].attributes.subject
Гуморески Павла Глазового

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Іван Здоренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Гуморески Павла Глазового

# data[].attributes.headline
Проєкт, 11 клас

# data[].attributes.subject
Проєкт, 11 клас

# data[].attributes.headline
Яговдік Аліна, учениця 11 класу

# data[].attributes.subject
Яговдік Аліна, учениця 11 класу

# data[].attributes.headline
Крук Софія, учениця 11 класу

# data[].attributes.subject
Крук Софія, учениця 11 класу

# data[].attributes.body
"Шпрее пише листа Інгулу"

# data[].attributes.headline
Літературний серіал "А завтра була війна", 11 клас

# data[].attributes.subject
Літературний серіал "А завтра була війна", 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературний серіал

# data[].attributes.headline
А.Богаченко "Шпрее пише листа Інгулу"

# data[].attributes.subject
А.Богаченко "Шпрее пише листа Інгулу"

# data[].attributes.headline
Інтимна лірика М.Вінграновського. "Хто воно за таке любов?.."

# data[].attributes.subject
Інтимна лірика М.Вінграновського. "Хто воно за таке любов?.."

# data[].attributes.headline
29 березня 2022 року у Миколаєві після прямого влучання російської ракети у приміщення обласної державної адміністрації загинула поетеса і художниця, член Національної спілки письменників України Надія Агафонова. Вона стала однією з 37 жертв, похованих під завалами будівлі того трагічного дня. 1 лютого 2023 року їй мало би виповнитися 45 років...

# data[].attributes.subject
29 березня 2022 року у Миколаєві після прямого влучання російської ракети у приміщення обласної державної адміністрації загинула поетеса і художниця, член Національної спілки письменників України Надія Агафонова. Вона стала однією з 37 жертв, похованих під завалами будівлі того трагічного дня. 1 лютого 2023 року їй мало би виповнитися 45 років...

# data[].attributes.headline
Усе своє маєш тепер при собі,

# data[].attributes.subject
Усе своє маєш тепер при собі,

# data[].attributes.body
Найголовніше – вицвілу

Стрічку

Від паперового змія.

Того дня він злетів понад

Хмари

І не повернувся.

Того дня ви поїхали геть

І не повернулися.

# data[].attributes.headline
Одного маленького плацу

# data[].attributes.subject
Одного маленького плацу

# data[].attributes.body
Достатньо,

Аби в центрі його

Відчути себе геніальною інсталяцією

Найвідомішого небесного Майстра.

# data[].attributes.headline
Вечірня кава. Аромат грози.

# data[].attributes.subject
Вечірня кава. Аромат грози.

# data[].attributes.body
Ридма ридає небо над собором.

І хмари-чумаки, йдучи у гору,

Волочать понад шпилями вози.

# data[].attributes.headline
Місто мертвих годинників —

# data[].attributes.subject
Місто мертвих годинників —

# data[].attributes.body
пазл із битих шибок.

Ти складаєш його уві сні,

шукаєш полинну музику,

аби воскресити квітень,

у Прип’яті розіп'ятий.

І як же добре ти знаєш, що справа даремна:

доки сонце зійде —

пам’ять очі виїсть…

# data[].attributes.headline
Вірші Н.Агафонової

# data[].attributes.subject
Вірші Н.Агафонової

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Місту Лева

1
Побравшись із залізницею,
Залишаєш по собі місто -
Тісто,
З якого пам'ять твоя
Ліпитиме жайворонків,
Аби скуштувати весни
Із присмаком недограної увертюри.

2
І залишиться музика, застигла у камені.
Готичне одкровення довгих нот,
Вічним бранцем якого
Прямує до шпилів погляд.
І твій абсолютний слух -
Зір. Навиворіт.

3
Якщо вітер
Уперто куйовдить твоє волосся,
Прислухайся.
Зведи очі до неба.
Певно, він хоче,
Щоб ти почув
Кончерто гросо для флюгерів з оркестром.

4
Припасти до сонячного куманця.
Пити очами міцний світанок.
П'яніти швидко й надовго.
Набувати нових імен -
Соковитих,
Мов серпневі яблука.
Вологих і теплих,
Наче бруківка по зливі.
Блискучих, ніби люстерко роси,
В яке задивилась
Фігурка Діви Марії...
Пити.
Убирати у себе
Шепіт дерев, голубів
І каріатид.
Ще-е-е-е-е-е...
Спрага - єдина правда
Львівського всесвіту.

5
Шосте відчуття -
Відчуття сполучених посудин.
Чуєш, як в тобі переливаються вулиці?

6
Зоряне небо костельного світу -
Друшляк,
У якому Бог
Відкидає спагетті комет.
Деякі з них
Випорскують
На таріль старовинних дахів,
Зачинаючи Час бажань.
Обери свою хвилину.

7
Ввечері
Тобі усміхнувся кіт.
Перетворився на рибу.
Риба співала до півночі.
Доки не щезла.
(Чого тільки не побачиш
У вітражах людських облич).
А вранці ти впізнав її профіль
На кавовій філіжанці.

8
Одного маленького плацу
Достатньо,
Аби в центрі його
Відчути себе геніальною інсталяцією
Найвідомішого небесного Майстра.

9
Лікуючись залізницею,
Не можеш не повертатися.
Ще б пак!
Хіба можна уникнути
Долі,
Якщо доля - місто.
Якщо місто -
Нескінченний
25-й кадр
У стрічці твого життя...

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші - Надія Агафонова

# data[].attributes.attachment_link.description
Місту Лева 1 Побравшись із залізницею, Залишаєш по собі місто - Тісто, З якого пам'ять твоя Ліпитиме жайворонків, Аби скуштувати весни Із присмаком недограної увертюри. 2 І залишиться музика, застигла у камені. Готичне одкровення довгих нот, Вічним бранцем якого Прямує до шпилів погляд. І твій абсолютний слух - Зір. Навиворіт.