# data[].attributes.body
Predarea și învățarea sunt două dimensiuni ale aceluiași proces educațional. O condiție de predare eficientă poate apărea atunci când profesorul pune în joc o serie de caracteristici profesionale și personale care sunt capabile să promoveze învățarea la elev și autonomia acestuia în activitatea educațională.
În continuare vom prezenta metode specifice de învățământ utilizate la lecțiile de Educație muzicală

# data[].attributes.body
Descoperirea didactică, numită şi redescoperire, este o metodă prin care un elev prin efort personal, independent, dobândeşte cunoştinţe, uneori deprinderi şi atitudini noi.

Dacă prin efort personal, dar dirijat de profesor, elevul ajunge să cunoască ceea ce s-a descoperit de ştiinţă, tehnică într-o perioadă de timp anterioară activităţii întreprinse de elev, opinia noastră este că metoda trebuie să se numească
redescoperire. Dacă rezultatul cunoaşterii ghidate sau nu prin consultanţă ştiinţifică – tehnică dată de profesor, mentor – este o idee, o soluţie unicat, atunci putem
să numim metoda descoperire.
În Educaţia muzicală metoda redescoperirii este utilă la toate nivelurile ciclurilor curriculare, dar ghidată prin combinarea metodei cu dialogul euristic pentru formarea gândirii, logicii, imaginaţiei, fără de care nici interpretarea şi receptarea muzicii nu-şi dobândesc plinătate.

# data[].attributes.body
Demonstraţia didactică este o metodă ce se bazează pe limbajul oral pentru evidenţierea caracteristicilor unor obiecte, fenomene, metodă ce este compatibilă cu toate ciclurile curriculare. În Educaţia muzicală are următoarele forme:
- demonstraţia vocală, instrumentală ca mijloace naturale specifice artei interpretative;
– demonstraţia prin mijloace iconice (planşe), audio-vizuale, modele mute, experienţe de laborator acustic, ca mijloace de substituire a celor naturale.
Pentru procesul de Educaţie muzicală demonstraţia didactică certifică în faţa elevilor adevărul despre competenţa muzicală a profesorului (vocală, instrumentală, intelectuală) şi contribuie la prestigiul lui profesoral.

# data[].attributes.body
Observația didactică este o metodă, ce constă în urmărirea sistematică de către elev a obiectelor şi fenomenelor, cu scopul
surprinderii însuşirilor semnificative ale acestora.
Pentru Educaţia muzicală observaţia se constituie într-o practică intrinsecă a formării auzului muzical melodic, armonic, ritmic etc. Pe baza ei se intră în categoria metodei exerciţiilor muzicale, ca metodă principală de interpretare, receptare a muzicii.

# data[].attributes.body
Dialogul este cea mai directă metodă ce are ca specific limbajul oral în ordinea unei comunicări active cu elevul. Dialogul este de mai multe tipuri:

Dialog (conversaţie) de examinare, poate fi utilizat în ora de Educaţie muzicală numai în situaţia limită când e vorba de verificarea stocului de termeni din vocabularul de
specialitate necesar orei de Educaţie muzicală la orice ciclu curricular. În acest tip de dialog este bazat pe baza  întrebărilor și răspunsurilor unde întrebările trebuie să fie scurte, concrete, logice. Întrebările din metoda dialogată sunt următoarele:

1. întrebări erotematice, adică cele cu răspunsuri incluse într-o anumită proporţie. De exemplu:

a) în situaţia în care elevul din primele cicluri curriculare nu are experienţa răspunsurilor ce presupun capacitatea de analiză şi sinteză amplă;
b) în situaţia când un elev sau un lot de elevi are această capacitate dar este obosit şi nu se poate concentra

2.   întrebările problemă aduc sau duc spre elemente
complexe aflate în conflict, care necesită un set de răspunsuri, cer mai mult timp şi apelează la raţionamente combinatorii şi la procedee interdisciplinare.

Dialogul (conversaţia) de tip euristic conduce elevul prin întrebări, aparent indirect puse de profesor, spre redescoperirea şi înţelegerea unui fenomen, pe care apoi elevul este capabil să-l definească, să-l descrie prin propriile cuvinte. Metoda dialogului euristic se poate folosi în ciclurile curriculare pentru vârste mai mari, pentru a determina atitudini, taxonomii valorice sau chiar de a se ajunge inductiv sau prin analogie-comparaţie la înţelegerea unor fenomene muzicale, estetice complexe.

Dezbaterea, formă ce antrenează în jurul unei teme, profesori şi elevi ce fac un schimb avizat de opinii, pe baza unui bagaj provenit din lecturi de specialitate sau din propria experienţă.

# data[].attributes.body
Metoda exercițiului constă în efectuarea conștientă și repetată a unor acțiuni și operații în scopul formării sau consolidării de priceperi și deprinderi, a dezvoltării unor capacități și aptitudini sau a stimulării creativității. Este o metodă larg utilizată în procesul de învățare a muzicii, în care practica (cântarea) este un domeniu predilect. Exercițiul muzical este o repetare a unei acțiuni sau operații în vederea însușirii sau consolidării unor deprinderi muzicale.

Exercițiile muzicale se pot clasifica:

1. după momentul în care sunt aplicate, în:

– exerciții de bază (pentru formarea diferitelor deprinderi)

– exerciții muzicale pregătitoare (introductive, de acomodare)

– exerciții de sinteză (recapitulative)

1. după domeniul educației muzicale, în:

– exerciții destinate formării și consolidării deprinderilor ritmice: exerciții de ritmizare, de tactare, de recunoaștere a ritmului, de citire ritmică, de scriere a valorilor de durată, exerciții de tactare a măsurii etc.;

– exerciții destinate formării și consolidării deprinderilor melodice: exerciții de intonare melodică, de memorare, de recunoaștere orală sau scrisă a tronsoanelor melodice, de citire prin denumire silabică a sunetelor, exerciții de solfegiere;

– exerciții destinate formării și consolidării deprinderilor de cultură generală (exerciții de recunoaștere a cântecelor, a categoriilor de muzică, a structurii cântecului etc.)

# data[].attributes.body
Metoda algoritmizării constă în respectarea unui ansamblu de reguli sau operații ce se succed în mod logic în rezolvarea unei sarcini. Împărțirea, selectarea și ordonarea în operații a activităților muzicale (algoritmizarea) devin o tehnică operațională indispensabilă în procesul de educație muzicală ca proces de predare-învățare, care presupune ordonare logică și eficientă. Algoritmizarea permite înțelegerea mecanismelor implicate în formarea unor deprinderi muzicale. De aceea, această metodă trebuie să fie utilizată atât în lecțiile ce vor avea drept scop formarea deprinderilor de citit-scris  muzical cât și a unor deprinderi practice de cântare vocală sau instrumentală.

Iată, de exemplu, un algoritm ce poate fi folosit în cazul citirii ritmice (clasele a II-a și a III-a). Operațiile vor fi următoarele:

– prezentarea exercițiului ritmic (scris la tablă, pe fise sau în manual);

– analizarea valorilor de note;

– stabilirea valorii etalon (ex. pătrimea) și executarea unor timpi pregătitori (bătăi egale în bancă, prin mișcări egale ale brațelor);

– executarea duratelor, folosind mai întâi silabele ritmice (de exemplu: TA pentru pătrimi, DO-UĂ pentru optimi, RA-AR pentru doimi) apoi numai silaba TA.

# data[].attributes.body
Studiul cu cartea (manualul, materiale suport scrise pentru şi despre muzică)

este o metodă activă prin care se urmăreşte deprinderea elevului cu studiul individual în care:

– trebuie să desprindă ideile şi procedeele esenţiale, ce definesc subiectul lecturii;
– să expună dirijat apoi nedirijat de profesor, ca într-un rezumat, cele citite;
– să ajungă, în timp, să emită aprecieri asupra lecturii parcurse (text literar,
text muzical) comparând sursele de documentare între ele.
Studiul cu cartea este o metodă care trebuie repusă în circuit mai activ în ora
de Educaţie muzicală, deoarece manualele de muzică au suficiente exemple, texte,
comentarii care necesită a fi citite individual sau în grup. Aceasta ultimă situaţie se
poate transforma într-o dezbatere dirijată (sau nu, după caz) de profesor.

# data[].attributes.body
Metodele expozitive sunt metode de comunicare prin intermediul limbajului oral.

Formele acestei metode folosite în educația muzicală sunt: povestirea didactică, descrierea, explicația didactică, prelegerea.

Povestirea poate fi folosită mai ales în primele clase din învățământul primar – fiind cunoscută înclinația copiilor de vârste mici către lumea fabulosului, a imaginarului. Învățătorul poate atrage copiii prin intermediul unor povestiri bine alese către elementele de conținut pe care le are de predat. Sub haina atrăgătoare a povestirii, însoțită și de materialul ilustrativ adecvat, cele mai dificile conținuturi pot fi ușor de asimilat.

Explicația este o metodă relativ comodă pentru profesor – care poate oferi pe această cale copiilor cunoștințe noi, redate clar, argumentate și interpretate. Utilizată în exces metoda explicativă poate transforma ora în monolog, generând monotonie. De aceea, la ora de educație muzicală, explicațiile trebuie reduse la strictul necesar, fiind subordonate aspectului practic (audiere, cântare, recunoaștere).

Prelegerea este o formă de comunicare complexă, pentru elevii mari, de
înalt nivel ştiinţific, ce expune concepte ştiinţifice, estetice din cele mai diverse.
Prelegerea orală poate fi însoţită de punctări cu înscrisuri pe tablă (prelegerea
magistrală) sau de demonstraţii audio-vizuale sau poate fi îmbinată cu procedee de
dialog interactiv cu echipa de specialişti (team teaching), cu oponenţi.
Indiferent dacă este povestire, explicaţie sau prelegere ca formă, expunerea în
momentul de faţă trebuie să ţină cont de:
– respectarea caracterului ştiinţific, ocolind improvizaţia, amatorismul;
– obiectivele/competenţele vizate în programe;
– depăşirea graniţei monodisciplinare (acolo unde subiectul o cere);
– folosirea unor limbaje oferite de mijloacele moderne, audio-vizuale;
– încadrarea expunerii într-un timp ce rezonează cu puterea de concentrare,
de urmărire a auditoriului;
– grija pentru intonaţie, pentru sublinierea elementelor mai importante, de
gesturi discrete dar expresive, de deplasarea în sala de clasă sau de curs, care nu
trebuie să fie factori perturbatori ai atenţiei elevilor.

# data[].attributes.body
Modelarea didactică este metoda prin care unui model original, real (obiect,
fenomen, proces tehnologic) i se cunosc caracteristicile prin intermediul unui
substituent analog numit model.
Modelul poate fi redus la o scară mică sau poate fi mărit (machetele, mulajele),
poate fi concretizat sau abstractizat (desene figurative, formule matematice sau literare)
sau poate fi asimilat prin analogie (dintre două obiecte, fenomene, procese).
În Educaţia muzicală modelarea este frecvent utilizată. De exemplu, modelul
mut de claviatură: o planşă pe carton individual poate fi un procedeu de exersare a degetaţiei pentru pian în lipsa acestuia.
Enescu, însuşi, exersa pe un model mut de vioară care cuprindea numai gâtul
cu corzile întinse pe o tijă pentru exerciţiile mâinii stângi, în lungile sale călătorii,
în turnee pentru a nu deranja călătorii din compartimentul trenului.
Formulele abstracte din armonie sau din formele muzicale ajută elevii în a
urmări după o schemă planul armonic al unei piese sau forma arhitecturală a acesteia.
Exemplu:
• forma de rondo ABACADA;
• forma genului de concert instrumental;
• allegro de sonată;
• adagio (andante) lied;
• allegro (presto) rondo sau temă cu variaţiuni.

# data[].attributes.body
Problematizarea este o metodă complexă ce apelează la mai multe tehnici
(întrebări, stări, defectări tehnice) prin care se rezolvă elemente conflictuale
(necunoscute) într-un complex cu elemente cunoscute.
În situaţia când un profesor apelează la problematizare are ocazia să
demonstreze elevilor că dobândirea de cunoştinţe, deprinderi practice şi atitudini,
în general cunoaşterea este lacunară şi că fiecare ins îşi poate aduce contribuţia la
ataşarea unei verigi în lanţul relativ incomplet al unui domeniu.
Tipurile problematizării pot fi:
– întrebare-problemă;
– rezolvarea unui defect tehnic muzical;

– rezolvarea unor conflicte necunoscute într-un context cu elemente cunos-
cute muzicale.

# data[].attributes.body
Expunerea este o metodă de comunicare a cunoştinţelor dintr-un domeniu, prin intermediul limbajului oral.
Formele ei sunt:
-povestirea didactică;
-explicaţia didactică;
-prelegerea.
Indiferent dacă este povestire, explicaţie sau prelegere ca formă, expunerea în
momentul de faţă trebuie să ţină cont de:
– respectarea caracterului ştiinţific, ocolind improvizaţia, amatorismul;
– obiectivele/competenţele vizate în programe;
– depăşirea graniţei monodisciplinare (acolo unde subiectul o cere);
– folosirea unor limbaje oferite de mijloacele moderne, audio-vizuale;
– încadrarea expunerii într-un timp ce rezonează cu puterea de concentrare,
de urmărire a auditoriului;
– grija pentru intonaţie, pentru sublinierea elementelor mai importante, de gesturi discrete dar expresive, de deplasarea în sala de clasă sau de curs, care nutrebuie să fie factori perturbatori ai atenţiei elevilor.

# data[].attributes.body
Studiul de caz este o metodă de cunoaştere întreprinsă de fiecare membru al unui grup, asupra unei situaţii reale sau ipotetice de viaţă, ca problemă particulară
numită „caz”.
Problema reală sau creată se poate referi la viaţa oamenilor, la un sistem de orice natură, la un fenomen şi se dă spre cunoaşterea cauzelor ce au generat-o şi
spre rezolvarea sau găsirea unor soluţii ameliorative. În Educaţia muzicală întregul repertoriu vocal-simfonic şi de scenă (operă, operetă, balet etc.), cât şi muzica simfonică cu program poate intra în sfera
studiului de caz, de la „Capra cu trei iezi” de Alexandru Zirra la opera „Oedip” de Enescu, de la soluţia din finalul Simfoniei a IX-a de Beethoven la „Fantastica” de Berlioz sau „Wozzeck” de Albam Berg etc.
Toate „studiile de caz” se vor raporta ciclurilor curriculare şi particularităţilor
clasei la care se vor aplica.

# data[].attributes.body
Metoda simulării (psihodrama, joc dramatizat, jocul de rol) se referă la imitarea, simularea unor comportamente cu scopul de a le cunoaşte.
Metoda este indispensabilă interpretării muzicale, deoarece e o treaptă a empatiei,
uneori neputându-se delimita când este numai trăire simulată şi trăire autentică.
Este în acelaşi timp o metoda utilă pentru formarea şi dezvoltarea atitudinilor
estetice creative şi a expresivităţii, a empatiei.