# data[].attributes.body
Aristotelis uzsvēra, ka labam runātājam nepieciešams logoss jeb secīga runas domas atklāšana, patoss jeb spēja izvēlēties vārdus, kas klausītājus aizkustina, un ētoss jeb godīgums.

# data[].attributes.body
Senajā Ēģiptē noteikums, kuri cilvēkam jāievēro savas dzīves laikā, saistīja ar pasaules kārtību maatu.Ēģiptiešiem bija mācība, saskaņā ar kuru pēc nāves cilvēka dvēsele nonāk dievības Ozīrisa tiesā. Tur tai jāapliecina, ka dzīves laikā cilvēks ievērojis maatu.

# data[].attributes.body
Indijā laika gaitā attīstijās vairākas reliģijas. Lielākā daļa no tām atzina, ka cilvēka uzdevums ir attīrīt dvēseli. Tāpēc mirušā dvēsele pārdzimst citā būtnē, lai turpinātu attīrīties. No cilvēka prasīja, lai viņš būtu godīgs, nevardaebījs pret dzīvo, iecietīgs, savaldīgs, līdzjūtīgs.

# data[].attributes.body
Senajā Ķīnā dieviško pasuali uzskatīja par maz izzināmu, tāpēc balstījāš uz mācībām, kuras radīja gudrību skolotāji. Populārākās bija konfuciānisms un daoisms. Konfuciānisma pamatlicējs bija politiķis un ierēdnis Konfūcijs(551.-479.g.p.m.ē.). Konfūcijs uzskatīja, ka galvenais līdzeklis, kā ietekmē citus, ir personīgais paraugs.

Par daoisma pamatlicēju uzskata domātāju Laodzi(6. vai 4.gs.p.m.ē.). Daoisti prasīja līdzjūtību, savaldību, pazemību dabas priekšā.

# data[].attributes.body
Grieķu filozofi centās atrast galevno tikumu arete, kas palīdz cilvēkam sasniegt izcilību un slavu. Filozofs Pitagors(ap 570.-495.g.p.m.ē.) uzskatīja, ka pasaule ir skaitļu sistēma, bet galvenais cilvēka tikums ir spēja dzīvot līdzsvarā ar dabu, jo arī skaitļu pasaulē stabilitāti nodrošina līdzsvars.

# data[].attributes.body
Senajā Romā turpināja attīstīties filozofijas virzieni. Stoiķi uzskatīja, ka cilvēkam jāpaļaujas uz prātu. Viņū sauklis bija: rīkojies tā, kā saka prāts. Ja lēmums nav saprātīgs, rodas kaislības, ja lēmums ir saprātīgs- apātijas jeb prāta miers, kas arī ir augstākais cilvēka sasniegums.

# data[].attributes.body
Viduslaikos ētiskos uzskatus noteica arī ābramiskā reliģijas-jūdaisms, kristietība un islāms. Tās balstījās uz domu, ka cilvēki ar Dievu noslēguši derību. Šī derība paredz, ka Dievs dos mūžīgu dzīvi to cilvēku dvēselēm, kuri ievēros Dieva noteiktos likumus.

Pa ceļam Sīnāja kalnā Dievs deva Mozum likumus, kurus mēs pazīstam kā desmit baušļus. Tie prasīja uzticību un padevību Dievam, tradīciju ievēŗošanu, cieņū pret vecākiem, uzticību laulībā, aizliedza vardarbību, zagšanu, iekārot citam piederošo.

# data[].attributes.body
Mūsdienu Eiropas ētiskos uzskatus ietekmēja renesanse, reformācija un apgaismība. Renesanses domātāji atzina, ka cilvēkam pietiek spēju pašam vadīt savu dzīvi. Nīderlandietis Roterdamas Erasms(1466-1536) uzskatīja, ka cilvēku veido miesa, dvēsele un prāts.

Reformācijas rezultātā radāš protestantu baznīcas un protestantu ētika.

Apgaismības laikmetā pētnieki centāš pamatot ētikas likumsakarības, balstoties uz prāta darbību.

# data[].attributes.body
19.gadsimta revolūcijas laikā cilvēku uzskati staruji mainījās. Pēc Frīdriha Nīčes domām nākamajos gadsimtos jārodas pārcilvēkam, kas pats sev spēs radīt vērtības un ētiskās normas.

# data[].attributes.body
20.gadsimtā ētikas attīstību būtiski ietekmēja politiskie notikumi.

Gan galējie nacionālisti, gan autoritārie un tottalitārie līderi prasīja, lai cilvēki aizmirst svas personīgās intereses un kalpo valstij. Kā protests pret personības noliegumu attīstījāš mācības, kuras cildināja cilvēka individualitāti, tiesības izvēlēties un justies brīvam.

# data[].attributes.body
20.gadsimta beigās radās ētiskā egoisma mācība. Par tās pamatlicēju uzskata amerikāni Džeimsu Reičelu(1941-2003).

Gadsimta beigās radās emotivīsms. Tā piekritēji uzskatīja, ka ētiskās parādības pamatā ir emocijas. Piekritēji uzsvēra, ka ētika balstās uz to, kas cilvēkam ir dabisks.