# data[].attributes.location_name
Нью-Йорк, Донецька область

# data[].attributes.attachment_caption
Щахта №5, м.Горлівка, 1932-1933 рр. Фотографія з книги О.К.Мельникової

# data[].attributes.headline
Нью-Йорк, Торецька громада, Бахмутський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
Нью-Йорк, Торецька громада, Бахмутський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Марія Лук’янівна Конончук, 1920 року народження, уродженка с. Залізне (нині Нью-Йорк Торецької міської громади Бахмутського району Донецької області).

“Мені було 12 років. Мати з грудною дитиною (найменшенький Павлик) перша опухла. Ноги як колоди. Живіт як бубон. Мій батько віддав добровільно все, що мав, у колгосп, а сам пішов на шахту і імені Артема, бо треба було годувати нас. На шахті давали 500 грамів хліба батькові і нам по 200 грамів. Мама рівнесенько ділила між нами хліб і говорила: “Хоч зараз поїжте, хоч поділіть”. Я з’їдала зразу і сиділа тихо до нового дня”

# data[].attributes.attachment_link.title
віртуальна дошка 5

# data[].attributes.location_name
Комар, Донецька область

# data[].attributes.attachment_caption
Збір мерзлої картоплі в полі колгоспу імені Д. Бєдного у селі Удачне Донецької області, 1933 рік. Фотографія Максима Залізняка

# data[].attributes.headline
Комар, Волноваський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
Комар, Волноваський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Анастасія Іванівна Александрова, 1915 року народження, уродженка с.Запоріжжя Комарської громади  Волноваського району Донецької області.

“Голод пам’ятаю дуже добре. Продукти, що були в домах, зерно та інше, забирали повністю. Намагалися сховати, хоча боялися, що за це можуть покарати, заарештувати чи вислати кудись. Таке було й на нашому хуторі, і в Комарі, де наша сільська рада. Намагатися щось взяти з колгоспу було неможливо, тому що все охоронялося. Коли все вимели з дому та з двору, прийшлося їсти все, що нагадувало їжу: ягоди, ховрахів, траву”

# data[].attributes.attachment_link.title
віртуальна дошка 4

# data[].attributes.location_name
Микільське, Олександрівський район, Донецька область

# data[].attributes.attachment_caption
Селяни села Удачне Донецької області з конфіскованими колоссям біля сільради, 1932 рік. Фотографія Максима Залізняка

# data[].attributes.headline
с.Микільське, Олександрівська громада,  Краматорський  район, Донецька область

# data[].attributes.subject
с.Микільське, Олександрівська громада,  Краматорський  район, Донецька область

# data[].attributes.body
Марія Федорівна Симоненко, 1921 року народження.

“Причиною голоду були податки та насильницьке забирання зерна. Приходили люди, призначені владою, і нишпорили скрізь, щоб виявити, де сховано зерно, борошно… Мій дідусь приховав зерно для посіву в ямі в клуні, але ці служителі влади рознюхали і забрали все до зернинки. Діти залишилися голодні, а дідусь помер. Коли помирав, то говорив: “Як важко помирати не виболівши”

# data[].attributes.attachment_link.title
віртуальна дошка 3

# data[].attributes.location_name
Дачне, Донецька область

# data[].attributes.attachment_caption
Здача надлишків зерна і сільгосппродуктів на станції Удачна Донецької області, 1933 рік. Фотографія Максима Залізняка

# data[].attributes.headline
Дачне, Курахівська громада, Покровський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
Дачне, Курахівська громада, Покровський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Надія Сисоївна Маяцька, 1921 року народження, уродженка с. Дачне (нині Курахівська міська громада Покровського району Донецької обл.).

За часи Голодомору-геноциду їй було 13 років. І вона згадувала: “На зборах голова колгоспу і сільський голова об’явили, що треба виконати план поставки зерна державі і щоб усі добровільно знесли все до комори, а там грузили на підводи і вивозили в місто… Ми ховали зерно в невеликих торбочках. Батько говорив - подальше заховаєш, ближче візьмеш. Закопували в кінці городу. Один мішечок кілограмів на три знайшли по весні. Радості було! Посіяли трохи, каші наварили. І мучилися ми тоді ж коліками в животі, тому що відвикли від їжі”.

# data[].attributes.attachment_link.title
віртуальна дошка 2

# data[].attributes.location_name
Соледар, Донецька область

# data[].attributes.attachment_caption
Розкуркулена родина біля будинку в селі Удачне, 1930-і роки. Фотографія Марка Залізняка

# data[].attributes.headline
Соледар, Бахмутський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
Соледар, Бахмутський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Косарига Анастасія Петрівна, 1914 року народження, уродженка с. Василівка (нині Соледарської міська громада Бахмутського району Донецької області)

“Сім'я у нас була велика. Батько, мати, і нас семеро дітей. Ми вступили в колгосп. Та раптом нашого батька забрали у в’язницю… Приїхали у двір якісь люди саньми і забрали нас усіх. Мама, дідусь і бабуся йшли за санями. Привезли нас у ліс. Там стояв сарайчик. Нас викинули у сніг. Ми шукали, де яка грушка-гниличка, їли якесь коріння. Бабуся і дідусь померли

”.

# data[].attributes.attachment_link.title
Віртуальна дошка 1.JPG

# data[].attributes.location_name
Удачне, Донецька область

# data[].attributes.headline
Удачне, Покровський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
Удачне, Покровський район, Донецька область

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини Голодомору очима фотографа М. Залізняка  для падлет.pptx

# data[].attributes.location_name
Темрюк, Володарський район, Донецька область

# data[].attributes.headline
Темрюк, Микільська громада, Маріупольський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
Темрюк, Микільська громада, Маріупольський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Таран-Шнуренко Антоніна Петрівна, 1903 року народження, уродженка с. Темрюк (нині Маріупольський район Донецької області)

"На трудодень дали по 100 грамів пшениці. Заробіток змістився в одному мішку. Та змолотила ячмінь з власного городу - ще півклунка. З таким запасом збіжжя не можна дожити й до нового року. За браком кормів довелося забити мале порося. Чоловік отримав у сільраді тимчасовий дозвіл на вільні заробітки у Маріуполі... Чоловік влаштувався вантажником у порту. Одержував 1 кілограм хліба на себе та ще по 200 грамів на кожну дитину. Щонеділі ночами, старанно обминаючи міліційні кордони на околицях Маріуполя, чоловік приносив хліб. А іноді приходив з порожніми руками, бо був пограбований міліцією"

# data[].attributes.location_name
Волноваха, Донецька область

# data[].attributes.headline
Волноваха, Донецька область

# data[].attributes.subject
Волноваха, Донецька область

# data[].attributes.body
Дмитренко Василь, 1924 року народження, уродженець м. Волноваха Донецької обл.

"Пам'ятаю, як батько ходив з мішком взимку на поле. Там стояла скирда льону. Набере цього зерна та несе додому, щоб натовкти та нагодувати сім'ю. А натовкти треба було так, щоб ніхто не побачив з правління колгоспу. І ось мамо та я стоїмо на морозі, дивимося, щоб ніхто не зайшов до хати, коли тато тупає тоакачем у ступі. А потім мамо з цього борошна пече коржі. В ми нетерпляче чекаємо. На смак коржі були гіркі. Але ми їмо жадібно, адже шлунки порожні"

# data[].attributes.location_name
Волноваський район, Донецька область

# data[].attributes.headline
с.Володимирівка, Волноваський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
с.Володимирівка, Волноваський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Никішина Лариса Василівна, уродженка с. Володимирівка Волноваського району Донецької області.

"Добре запам'яталось, як восени тридцять другого року у людей почали забирати хліб... Батько вніс вісімнадцять пудів пшениці у хату на горище й прикрив соломою. Але дарма, знайшли й там. Залишилась у нас картопля, трохи квасолі. Десь поділася корова, не пам'ятаю вже. Смажили конопляне зерно, розбирали і мастили ним картоплю. Варили юшку з квашеної капусти. Згодом і цього стало не вистачати. Сходив сніг і люди почали ходити десь кілометрів за п'ятнадцять, шукати там гнилу картоплю, що з минулого року на полі. Ходили й ми, діти. І досі не можу зрозуміти - нашо було дітей проганяти з такого поля? Боже, як ми боялися того об'їждчика! Тільки-но з'явиться віддалік на коні - так і попадаємо прямо на мокру землю".

# data[].attributes.headline
с.Микільське, Микільська громада, Маріупольський район, Донецька область

# data[].attributes.subject
с.Микільське, Микільська громада, Маріупольський район, Донецька область

# data[].attributes.body
Жук Ніна Федорівна, 1931 року народження, уродженка с. Микільське Маріупольського району Донецької області "Про голод знаю з розповідей батьків. Мене тоді рідна тітка спасла від голоду. Забрала до себе в Маріуполь, бо я вже почала пухнуть. -Чи допомагали люди олек одному у виживання від голоду, чи ділилися продуктами? -Ніхто нічим не ділився, бо в селі все вивезли і тому кожна зернина була на обліку, бо у кожного були ще й діти, яких потрібно годувати. -Які засоби вживали до виживання? -Їли корінці з різних рослин, укроп, молочай, очерет чистили і вживати в їжу. Ловили люди горобців, голубів. Все, що могли зловити, все їли".

# data[].attributes.location_name
Ксенівка, Донецька область

# data[].attributes.headline
с.Ксенівка, Маріупольський район,Донецька область

# data[].attributes.subject
с.Ксенівка, Маріупольський район,Донецька область

# data[].attributes.body
Ткаченко Катерина Василівна, 1926 року народження, уродженка с. Ксенівка Маріупольського району Донецької області

"До колгоспу добровільно йшли тільки ті люди, кого вважали "злидарями". Все, що було у них, забрала влада, ось і не було іншого виходу (всіх, хто працював в колгоспі - кормити). Поля і комори охороняли об'їзчики. І якщо когось впіймають з колосками чи з зерном в кишені, засуджували. На зиму і весну 1933-го люди почали рухнути та помирати з голоду. Батьки старалися все, що було із харчів віддавати дітям - варили мерзлий буряк, їли різноманітну траву, коріння, кору з дерев (весною всі дерева були голі)".