# data[].attributes.body
Вікторина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вікторина, яку сьогодні представляє вам наш дитячий сайт, присвячена знаменитому пригодницькому роману "Звіробій, або Перша стежка війни", відомого американського письменника Фенімора Купера. Але перш ніж приступити до відгадування запитань вікторини, кілька слів про самого письменника і його знаменитий роман. Наша вікторина для дітей, буде цікавою і дорослим!

Джеймс Фенімор Купер народився 15 вересня 1789 року, в містечку Берлінгтон в США в сім'ї судді Вільяма Купера. Батько майбутнього письменника досить заможний землевласник переселився в штат Нью -Йорк і заснував там селище Куперстаун, що з часом перетворилося на містечко. Отримавши початкову освіту в місцевій школі, Купер відправився в Єльський університет, але, кинув його і, поступив на морську службу де був призначений до споруді військового судна на озері Онтаріо.

У 1811 році Фенімор Купер одружився на француженці Делане. А письменником його зробив, можна сказати, випадок. Читаючи одного разу вголос дружині якийсь роман, Купер сказав, що міг би написати краще. Дружина зловила його на слові, і щоб не здатися хвальком, він у декілька тижнів написав свій перший роман "Обережність"...

Так почалася письменницьке життя знаменитого романіста Фенімора Купера.

Тепер про предмет нашої вікторини. Історичний роман "Звіробій, або Перша стежка війни" би вперше опублікований в 1841 році. Він є першою книгою в якій Купер оповідає про життя на американському фронтире і одна з перших зображує своєрідність духовного світу і звичаїв американських індіанців.

Пару слів про сюжет. Звичайно ніякий переказ не може замінити і в самій малій частині повноцінне прочитання книги, але для загального уявлення про що піде мова у вікторині, ми робимо це. Отже...

Північна Америка. 1744. Випадково зустрівшись, два абсолютно різні людини, Гаррі Марч на прізвисько Непоседа і юний мисливець Натті Бампо на прізвисько Звіробій, направляються до озера під назвою Мерехтливе Дзеркало. Звіробій повинен допомогти своєму другові могіканіну Чингачгуку вирвати з рук індіанців гуронів його кохану Уа-та-Уа, а Гаррі безуспішно домагається серця красуні Джудіт Гаттер, що живе на озері разом із сестрою Хетти і літнім батьком Томасом.

У ході зіткнень з племенем гуронів Звіробій отримує нове прізвисько Соколине око, Чингачгук звільняє Уа-та-Уа, Гетті Гаттер гине від випадкової кулі, Томас Гаттер заживо позбавляється скальпа, а загін гуронів практично повністю знищений.

Цей роман незліченну кількість разів був екранізований. Я сам дивився кілька фільмів по цій книзі. Але скажу чесно, ніщо, ніякі ефекти не замінять саму книгу. От як зараз пам'ятаю, багато років тому, озброївшись бутербродом, лежачи на дивані, на веранді сільського будинку, я вперше розгорнув товсту зелену книгу з індійцем, що стріляє з лука на обкладинці, і занурився в пригоди. Починаючи з цих слів:

"Події виробляють на уяву людини таку ж дію, як час. Тому, хто багато поїздив і багато побачив, здається ніби він живе на світі давним-давно ... "

І це, справжнісінька правда!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фенімор купер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вікторина для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літературні ігри

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
стежка війни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дитячий сайт

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Александр Иванович

# data[].attributes.attachment_link.title
Вікторина за романом "Звіробій, або Перша стежка війни" Фенімора Купера

# data[].attributes.attachment_link.description
Вікторина, яку сьогодні представляє вам наш дитячий сайт, присвячена знаменитому пригодницькому роману "Звіробій, або Перша стежка війни", відомого американського письменника Фенімора Купера. Але перш ніж приступити до відгадування запитань вікторини, кілька слів про самого письменника і його знаменитий роман. Наша вікторина для дітей, буде цікавою і дорослим!

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Зверобой

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Зверобой" (рос.)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 6

# data[].attributes.body
Аудіокнига 6

# data[].attributes.attachment_link.title
Фенімор Купер. Звіробій (частина 6)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 5

# data[].attributes.body
Аудіокнига 5

# data[].attributes.attachment_link.title
Фенімор Купер. Звіробій (частина 5)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 4

# data[].attributes.body
Аудіокнига 4

# data[].attributes.attachment_link.title
Фенімор Купер. Звіробій (частина 4)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 3

# data[].attributes.body
Аудіокнига 3

# data[].attributes.attachment_link.title
Фенімор Купер. Звіробій (частина 3)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2

# data[].attributes.attachment_link.title
Фенімор Купер. Звіробій (частина 2)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Фенімор Купер. Звіробій (частина 1)

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КУПЕР, Джеймс Фенімор (Cooper, James Fenimore - 15.09.1789, Берлінгтон, шт. Нью-Джерсі - 14.09.1851, Куперстаун, шт. Нью-Йорк) - американський письменник.

Купер - основоположник історичного, авантюрного та соціально-критичного роману в літературі США. Автор 33 романів, зокрема морських, сатиричних, звичаєвоописових, своєю творчістю письменник улягає в рамки романтичного напряму в літературі.

Купер був сином землевласника-конгресмена зі штату Нью-Йорк, котрий створив поселення Куперстаун, де проминуло дитинство майбутнього романіста. Після навчання у місцевій школі він провчився два роки у Єльському коледжі - звідти Купера виключили за дисциплінарне порушення. Прослуживши п'ять років на флоті, Купер одружився і, побившись об заклад, розпочав письменницьку діяльність першим, художньо слабким романом "Осторога" ("Precaution", 1820).

Відомим письменник став уже після виходу друком роману "Шпигун" ("The Spy", 1821), присвяченого американській революції, першого твору в цьому жанрі, написаного "американцем, про американців, для американців" (В. Ковальов). Купер започатковував тут тему простого, скромного патріота Гарві Берча, захисника своєї вітчизни, секретного агента Дж. Вашінгтона - цю тему у літературі СІЛА продовжать Г. Мелвілл в "Ізраелі Поттері" та Марк Твен в "Янкі з Коннектикуту при дворі короля Артура".

Той факт, що романи Купера не є, навіть у своєму підході до "історизму", простим наслідуванням В. Скотта, видно з головного його твору, що здобув Куперу славу світового письменника - серії з п'яти романів, названих "Повістями по Шкіряну Панчоху" - за іменем головного героя, слідопита і мисливця Натті Бампо. Хоча кожний із романів прослідковує один з періодів життя героя, а разом з ним - і етап освоєння континенту та становлення нації, з жанрового боку вони значно різняться. Приміром, роман "Піонери" ("The Pioneers", 1823), найбільш соціально-проблемний у серії, насичений суспільними конфліктами та зображенням галереї типів, які прийшли разом з буржуазною цивілізацією на фронтир, внаслідок чого першопроходці-піонери, які освоювали дикий край, змушені податись далі, на Дикий Захід. "Останній із могікан" ("The Last of the Mohicans", 1826) - найавантюрніший і найзнаменитіший із романів Купера, динамічний за фабулою, де письменник ставить проблему "червоношкірих дияволів" чи "шляхетних дикунів" - проблему ставлення до індійської культури та її місця у США. Вона помітно ідеалізована як в образі злочинця Маґуа, вождя гуронів, так і в образі Ункаса, ідеального "лицаря" лісової глушини, юного індіанця-де-лавара. Такий самий піднесений характер має й ідеальна дружба представників двох рас, двох культур - Чингачгука та Соколиного Ока (Натті Бампо). Письменник вважає, що індіанцеві доведеться піти з історичної арени - у цьому трагедія американських аборигенів, нездатних адаптуватися до цивілізації.

"Прерія" ("The Prairie", 1827) - третій роман серії, що завершується смертю Натті (чи Трапера) на обширах американських прерій. Ці величезні простори, на думку автора, повинні змусити людину визначитися перед невідомим у житті, перед небувалим в історії, як і перед самою собою, і зробити етичний вибір. Це - найбільш "філософський" з усіх романів про Шкіряну Панчоху. Центральний образ розвідника лісів, піонера-першопроходця, став одним з архетипних персонажів літератури США. Він - постать двоїсто-суперечлива: друг індіанців і водночас їхній винищувач, оборонець природи і, як призвісник "цивілізації", її зрадник.

До власне історичних романів Купера належать "Лайонел Лінкольн, або Облога Бостона" ("Lionel Linkoln...", 1825), присвячений війні за незалежність США, "Долина Віштон-Віш" ("The Wept of Wish-ton-Wish", 1829) - про пуританів Нової Англії, де вперше використаний мотив змішаного шлюбу та "індіанського полону", "Мерседес із Кастилії"("Mercedece of Castile", 1840) - роман про плавання X. Колумба та низка інших.

Як зачинатель морської теми, Купер є автором "Лоцмана" ("The Pilot", 1823), авантюрного роману про Джона Пола Джонса, американського флотоводця епохи війни за Незалежність, "Червоного Корсара"("The Red Rover", 1828), "Морської чарівниці"("The WaterWitch", 1830) та "Двох адміралів"("The Two Admirals", 1842). Досвідом служби на флоті навіяна документальна "Історія флоту Сполучених Штатів" ("The History of the Navy of the United States of America", 1834).

Роки перебування у Європі (1826-1833) змусили Купера розгорнути низку зіставлень американської демократії з європейською тиранією як наслідив розвитку двох різних цивілізацій - суто американська, настільки ж правильна, наскільки й однобока антиномія. Ця ідея, витримана іноді в дещо схематичному, пропагандистському дусі, пронизує роман "Браво"("The Bravo", 1831), присвячений венеціанській республіці, "Генденмауер" ("TheHeiderrmauer", 1832) і "Кат" ("The Headsman", 1833).

Однак повернення у США у 1833 р. викликало зворотну реакцію розчарування, пов'язаного зі зміною у світогляді письменника: замість демократії він виявив на батьківщині тенденції до власництва та накопичення. Тому замість панегірика американській демократії на кшталт створеної перед поїздкою книги "Погляди американців"(1828) Купер написав сповнений гіркоти "Лист до співвітчизників" ("A Letter to His Countrymen", 1834). Цей документально-публіцистичний твір відкрив нову грань творчості письменника - сатиричний памфлет, яким став роман "Монікіни" ("The Monikins", 1835), книги "Додому" ("Homeward Bound", 1838), а також "Американський демократ" ("The American Democrat", 1838).

Ці книги спричинили жорстку полеміку в пресі та цькування на письменника, звинуваченого в "антипатріотизмі". Позиція Купера була непростою: сам великий землевласник, він говорив про порушення американських демократичних принципів, вважаючи, що народом маніпулюють політикани та ділки.

У цій ситуації Купер відчув необхідність повернутися до національного минулого, аби знайти відповідь на суперечності сучасності та моральну противагу сучасній зіпсутості. Так з'явилися два останні романи серії про Шкіряну Панчоху - "Слідопит" ("The Pathfinder", 1840) і "Звіробій" ("The Deerslayer", 1841). Як видно із назв, уся увага зосереджена в них на особистості героя, в якому автор цінує понад усе щирість та природність; Натті виступає як приватна особа і водночас - як носій правдиво американських чеснот. У романах пенталогії про Шкіряну Панчоху Купер проявляє себе як талановитий пейзажист, філософ, схильний не лише до схематизму та романтизації характерів і обставин, а й притчеподібності, гумору та епічності бачення.

Схожими причинами було викликане звернення до трилогії романів про земельну ренту, ще іменовану "Хроніками Літтлпейджа" ("Сатанстоу" - "Satanstoe", 1845; "Землемір" - "The Chainbearer", 1845; "Червоношкірі" - "The Redskins", 1846), де тема соціальна - питання про землеволодіння обертається дидактичною стороною, шкодячи тим самим цікавості оповіді.

Пізня творчість Купера, особливо морські романи цього періоду ("На суші та на морі" - "Afloat and Ashore", 1844; "Джек Гір" - "Jack Tier", 1845; "Морські леви" - "The Sea Lions", 1849), а також "Мисливець на бджіл " ("The Oak-Openings", 1848), свідчить про наростання песимізму та зацікавлення релігійними мотивами та містицизмом; одним із головних прийомів стає алегоричність оповіді та сюжету.

Місце Купера в літературі США, незважаючи на злети й падіння інтересу до багатьох його творів, залишається значним, передусім як майстра романного жанру й оповідача. Він володів даром проблемності та "формульності" образу - "Піонери", "Останній із могікан" та "Прерія" стали ходовими поняттями-штампами, але безпомильно позначили корінні проблеми і тенденції часу. Найважливіші герої - такі, як Натті Бампо, Гарві Берч, галерея "білих" та "індіанських" персонажів, - містять у собі безсумнівну якість загальнолюдських типів. Сила Купера-оповідача нерідко ховається за позірними слабкостями Купера-митця (слабка характеризація, плоскісний підхід до зображення персонажів, упередженість, зумовлена національною приналежністю чи соціальним становищем). Однак має бути оцінена майстерність і новаторство К.-митця, оповідь якого може вестися однаково вільно і від першої особи, і від кількох оповідачів, молодого та старого; читач долучається до величі історичних процесів, хоча іноді зазнає відчуття людської марноти поміж диких стихій і часових змін. Різні грані таланту Купера-романтика викликали критику письменників-реалістів (Марка Твена, Брета Гарта), однак вони ж спричинили захоплені відгуки Дж. Конрада й Д.Г. Лоуренса. Посмертна слава Купера перетворила його на автора авантюрних творів, що породили масу адаптацій для молодіжних видань, за романами із серії про Шкіряну Панчоху поставлено чимало фільмів.

У літературі США спадщина Купера двоїста: авантюрно-міфологічною стороною своєї творчості він сильно сприяв розвитку пригодницької літератури про фронтир і становленню жанру роману-вестерна. Соціально-критична та філософська сторона традиції Купера знайшла відображення в американських романістів XX ст. - Вілли Кезер та інших прозаїків, вихідців з Американського Заходу - Ф.Ф. Манфреда й ін.

В Україні окремі твори Купера переклали М. Лебединець, М. Іванов, І. Корунець, Л. Солонько, О. Терех, Є. Крижевич, Р. Доценко та ін. А. Ващенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Купер Джеймс Фенімор: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
КУПЕР, Джеймс Фенімор (Cooper, James Fenimore - 15.09.1789, Берлінгтон, шт. Нью-Джерсі - 14.09.1851, Куперстаун, шт. Нью-Йорк) - американський письменник. Купер - основоположник історичного, авантюрного та соціально-критичного роману в літературі США. Автор 33 романів, зокрема морських, сатиричних, звичаєвоописових, своєю творчістю письменник улягає в рамки романтичного напряму в літературі.

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фенімор Купер

ЗВІРОБІЙ

Переклад: Леонід Солонько, Олександр Терех

РОЗДІЛ І

Є насолода в пущі лісовій,

І радість є на березі безкраїм,

І музика, коли гримить прибій

Та в небо хвилями жбурляє.

Людину я люблю, хоч ти, Природо-мати,

Мені любіша і дорожча.

З тобою я навчився забувати

І те, чим був, як був молодший,

І те, чим став під холодом років.

На лоні в тебе серцем оживаю.

Щоб виспівати це - я не знаходжу слів,

Але й мовчати сил не маю.

Байрон, "Чайльд Гарольд"[1]

На людську уяву події впливають так само, як час. Людині, що бувала в далеких мандрах і багато бачила, здається, ніби вона живе на білому світі з давніх-давен; і що багатша історія народу на важливі події, то швидше вона набуває ознак старовини. Інакше неможливо пояснити тієї солідності, якою вже встигли обрости американські літописи. Коли ми звертаємось думкою до перших днів колоніальної історії, цей період постає як далекий і темний; тисячі змін, які нижуться й нижуться в пам'яті, відсовують народження нації в таку давнину, що вона мовби губиться в тумані часу. А проте чотири життя середньої тривалості було б задосить, щоб передати з уст в уста у вигляді переказів геть усе, чого цивілізована людина досягла в межах нашої республіки. Хоча лише сам штат Нью-Йорк значно переважає населенням будь-яке з чотирьох найменших королівств Європи и усю Швейцарську конфедерацію, минуло ледь за двісті років, відколи голландці заснували свої перші поселення, вивівши цей край із стану дикості. Отже те, що здається прадавнім завдяки силі змін, стає близьке й знайоме, коли ми починаємо уважно розглядати його в строгій перспективі часу.

Цей погляд на минувшину має трохи послабити здивування, що його інакше відчув би читач, розглядаючи зображувані нами картини, а деякі додаткові пояснення перенесуть його уяву в ті конкретні умови життя, про які ми хочемо тут розповісти. Історія свідчить, що всього-то сто років тому такі поселення на східних берегах Гудзону[2] як, наприклад, Клеверак, Кіндергук і навіть Поукіпсі,[3] не вважались убезпеченими від індіянських наскоків; і на берегах тієї ж самої річки, на відстані мушкетного пострілу від верфей Олбані,[4] ще й досі стоїть резиденція молодшої парості Ван-Ренселерів,[5] із стрільницями, поробленими для захисту від того ж таки підступного ворога, хоч сама споруда належить до пізнішого часу. Подібні пам'ятки дитинства нашої країни можна зустріти повсюдно в тих місцях, що їх нині вважають за справжні вогнища американської цивілізації, і це яскраво доводить, що всі наші нинішні засоби захисту від ворожих наскоків та насильств виросли в проміжок часу, лише трохи довший за одне людське життя.

Події цієї повісті відбувалися між 1740 та 1745 роками, коли були заселені лише чотири графства колонії Нью-Йорк, прилеглі до Атлантичного океану, вузька смуга землі по берегах Гудзону від його гирла до водоспадів біля верхів'я та кілька суміжних областей по річках Могаук[6] і Шогері.[7] Широкі масиви одвічних нетрів не тільки підступали до берегів Могауку, а й сягали за саму річку і тяглися далеко в глибину Нової Англії,[8] ховаючи в зеленій гущині тубільного воїна, що у безшумних мокасинах[9] скрадався таємною і кривавою стежкою війни. Коли б оглянути з пташиного лету весь простір на схід од Міссісіпі, очам відкрився б неосяжний лісовий масив, обведений уздовж морського узбережжя порівняно вузькою смугою оброблених земель, усіяний блискотливими поверхнями озер та посічений хвилястими лініями річок. На тлі цієї грандіозної картини глухий куточок, який ми хочемо тут змалювати, видався б зовсім незначним, але ми зважуємось продовжити нашу розповідь, певні, що більш-менш точне зображення одного закутка цього дикого краю дасть досить правильне уявлення про нього в цілому, коли не зважати на дрібні й несуттєві відмінності.

Хоча б які зміни робила людина, одвічний коловорот пір року лишається незмінним. Літо й зима, час сівби і час жнив заступають одне одне в раз і назавжди заведеному порядку з дивовижною послідовністю, залишаючи людині вдячну можливість скерувати високі сили свого всеосяжного розуму на пізнання одвічних законів, яким підвладна ця нескінченна одноманітність еволюцій. Сотні років літнє сонце зігрівало верхівки благородних дубів та сосон і посилало своє тепло навіть схованому в землі чіпкому корінню, перш ніж залунали голоси, що перегукувалися в гущавині лісу, верховіття якого купалося в яскравому сяйві безхмарного червневого дня, тоді як стовбури дерев у похмурій величі бовваніли в приземних сутінках. Голоси були неоднакові й, мабуть, належали двом чоловікам, що збилися з дороги й тицялися на всі боки, розшукуючи загублену стежину. Нарешті радісний вигук сповістив про успіх, і враз по тому якийсь чолов'яга велетенського зросту виштовхався з химерного лабіринта мілких болітець на галяву, що, очевидно, утворилася частково під руйнівною дією вітру, а частково під такою ж дією вогню. Цей невеличкий простір, що чудово відкривав небо, хоч суспіль був захаращений поваленими деревами, тулився на схилі одного з тих високих пагорбів або невисоких гір, якими була обтикана майже вся довколишня місцевість.

- Ось тут можна передихнути! - вигукнув лісовик, опинившись під відкритим небом й обтрушуючись усім своїм велетенським тілом, мов здоровенний пес, який щойно вигравався із снігового замету. - Ура, Звіробою, нарешті денне світло, а отам уже й озеро!

Ще не відлунали ці слова, як другий мешканець лісу розсунув болотяні зарості й виступив на поляну. Поквапливо оглянувши свою зброю та обсмикавши пошарпаний одяг, він приєднався до товариша, що вже влаштовувався на привалі.

- Ти знаєш це місце? - спитав той, кого звали Звіробоєм. - Чи ти закричав тільки тому, що побачив сонце?

-І те й інше, парубче, і те й інше! Я пізнаю цю місцинку й анітрохи не шкодую, що бачу такого певного друга, як сонце. Тепер у нас знову всі румби компаса перед очима, і ми самі будемо винні, коли ще раз їх переплутаємо, як оце трапилося щойно. Бодай мені не бути Гаррі Непосидою, коли це не та сама поляна, де минулого літа отаборилися й прожили цілий тиждень мисливці на землю.[10] Диви, ондечки сухе галуззя їхнього куреня, а ось і джерельце. Ні, хлопче, хоч як я люблю сонце, та мені його не треба, щоб знати, коли настає день: мій живіт не поступиться перед найточнішим годинником, якого тільки можна знайти в Колонії, і він уже калатає пів на першу. Мерщій розв'язуй торбу, та зарядимося ще на шість годин бігу.

Після цієї пропозиції обидва захопилися необхідними приготуваннями до своєї, як завжди немудрої, але щедрої трапези. Ми скористаємось перервою в їхній розмові, щоб дати читачеві деяке уявлення про зовнішність цих людей, котрим призначено грати неабиякі ролі в нашій повісті.

Важко зустріти благородніший взірець квітучої мужності, ніж той, що його являв собою здоровань, який назвав себе Гаррі Непосида. Справжнє його ім'я було Генрі Марч. Та оскільки мешканці прикордонної смуги перейняли в індіянів. звичай давати одне одному прізвиська, його знали здебільша саме як Непосиду, хоч частенько звали ще й Гаррі Поспішака. Ці два прізвиська він дістав за бурхливість своєї вдачі, за нерозважність і різкість поведінки, а також за надзвичайну непосидючість, яка ганяла його з місця на місце і завдяки якій він був запанібрата в усіх поселеннях, розкиданих між британськими володіннями й Канадою.[11] Маючи шість футів чотири дюйми на зріст,[12] Гаррі, проте, був дуже пропорційно збудований, а його сила цілком відповідала велетенській постаті. Обличчя - мовби під пару прекрасній статурі - було добродушне і вродливе. Поводився він незалежно, і хоч грубість прикордонного побуту глибоко всоталася в його манери, величавість атлетичного тіла згладжувала їхню вульгарність.

Звіробій, як Непосида назвав свого товариша, різнився від нього й зовнішністю, і вдачею. Близько шести футів на зріст, він виглядав порівняно легковагим і щуплим, проте в усіх його рухах прослизала надзвичайна спритність, коли не надзвичайна сила. Обличчя його не відзначалося нічим, крім молодості, але своїм виразом воно викликало почуття довіри в кожного, хто придивлявся до нього уважніше. Цей вираз, що свідчив про незлобивість, безумовну правдивість, серйозність намірів та щирість почуттів, був справді чудовий. На перший погляд він здавався таким наївним, що могла навіть закрастися підозра, чи не ховається за показними чеснотами хитро замасковане лукавство, але в кожного, хто ближче знайомився з хлопцем, така підозра швидко розвіювалась.

Обидва прикордонні мешканці були ще дуже молоді. Непосиді сповнилось не більше двадцяти шести - двадцяти восьми років, а Звіробій був на кілька років молодший. Їхня одіж не варта докладного опису; можна тільки зазначити, що пошито її було майже цілком з оленячих шкур, - певна ознака того, що її власники проводили життя серед безкраїх лісів, на далеких околицях цивілізованого суспільства. А проте в убранні Звіробоя відчувалося прагнення до деякої вишуканості та мальовничості, особливо помітне на зброї та спорядженні. Його карабін аж сяяв, колодочка мисливського ножа була майстерно вирізьблена, рогова порохівниця тонко орнаментована, а ягдташ прикрашений індіянським вампумом.[13] Навпаки, Гаррі Непосида - чи то через свою природжену безладність, чи від таємної свідомості, що його зовнішність не потребує штучних прикрас, все носив недбало, абияк, ніби почував благородну зневагу до будь-яких цяцьок. Та це не тільки не зменшувало, а, мабуть, привертало ще більшу увагу до його вроди і велетенського зросту.

- Ну, Звіробою, берись до діла та доведи, що в тебе делаварський шлунок, раз ти кажеш, що тебе виховали делавари![14] - гукнув Непосида і перший показав приклад, запхнувши до рота такий шмат холодної оленини, якого стало б європейському селянинові на цілий обід. - Берись до діла, парубче, та доведи оцій бідолашній лані свою мужність зубами, як ти уже довів її рушницею.

- Ні-ні, Непосидо, небагато мужності треба, щоб забити лань, та ще в таку пору року. От спромогтися на рись чи пантеру[15] - то трохи інше, - заперечив Звіробій, примощуючись і собі коло страви. - Делавари дали мені прізвисько не так за хоробре серце, як за гостре око та прудкі ноги.

# data[].attributes.attachment_link.title
Звіробій - Джеймс Фенімор Купер, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Фенімор Купер ЗВІРОБІЙ Переклад: Леонід Солонько, Олександр Терех РОЗДІЛ І Є насолода в пущі лісовій, І радість є на березі безкраїм, І музика, коли гримить прибій Та в небо хвилями жбурляє. Людину я люблю, хоч ти, Природо-мати, Мені любіша і дорожча.

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
20 тисяч льє під водою - jigsaw puzzle (50 pieces)

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн та його твори - jigsaw puzzle (45 pieces)

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про Ж.В

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Ж.Верна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Самые интересные факты - F#CKT ABOUT

# data[].attributes.attachment_link.title
Интересные Факты Про Жюль Верна

# data[].attributes.headline
Життя Жуля Верна (ос

# data[].attributes.body
Життя Жуля Верна (освітній відеоролик)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.headline
Творчий шлях Жуля Ве

# data[].attributes.body
Творчий шлях Жуля Верна

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчий шлях великого мрійника та фантазера Жуля Верна, Одна історія

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Капітан 

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Капітан Немо" , 3 серія "Наутілус продовжує боротьбу"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СМОТРИМ. Золотая коллекция русского кино

# data[].attributes.attachment_link.title
Капитан Немо. 3 серия "Наутилус продолжает борьбу" (1975)

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Капітан 

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Капітан Немо" , 2 серія "Принц Даккар"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СМОТРИМ. Золотая коллекция русского кино

# data[].attributes.attachment_link.title
Капитан Немо. 2 серия "Принц Даккар" (1975)

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Капітан 

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Капітан Немо" , 1 серія "Залізний кит"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СМОТРИМ. Золотая коллекция русского кино

# data[].attributes.attachment_link.title
Капитан Немо. 1 серия "Железный кит" (1975)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2 (рос)

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2 (рос)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
АУДИОКНИГИ - лучший отдых

# data[].attributes.attachment_link.title
20 000 лье под водой - часть 2 - Жюль Верн - Аудиокнига

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1 (рос.)<

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1 (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
АУДИОКНИГИ - лучший отдых

# data[].attributes.attachment_link.title
20 000 лье под водой - часть 1 - Жюль Верн - Аудиокнига

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЖУЛЬ ВЕРН

(1828-1905)

Жуль Верн - французький письменник-фантаст був і залишився вірним супутником юності. Перші ж романи принесли йому всенародне визнання. Щойно книги французького письменника виходили друком, вони негайно перекладалися багатьма мовами й поширювалися в усьому світі.

Жуль Верн був у розквіті творчих сил, він ще не встиг здійснити й половини задуманого, коли захоплені сучасники стали називати його "всесвітнім мандрівником", "віщуном", "чарівником", "пророком", "провидцем", "винахідником без майстерні" (заголовки статей, що з'являлися за його життя). А він просто задумав описати всю земну кулю - природу різних кліматичних зон, тваринний і рослинний світ, традиції і звичаї всіх народів планети. І не просто описати, як це роблять географи, а втілити цей задум у багатотомній серії романів, що її він назвав "Незвичайні подорожі".

Працьовитість Жуля Берна вражає масштабністю. Серія включає шістдесят три романи та два збірники повістей і оповідань, виданих у 97 книгах. У повному обсязі - близько тисячі друкованих аркушів або вісімнадцять тисяч книжкових сторінок!

Жуль Верн працював над "Незвичайними подорожами" понад сорок років (з 1862 до початку 1905 року), видання ж усієї серії розтяглося більше ніж на піввіку. За цей час змінилися покоління школярів, для яких він писав свої книги. Пізні романи Жуля Берна потрапляли в нетерплячі руки синів і онуків його перших читачів.

"Незвичайні подорожі" у сукупності - це універсальний географічний нарис земної кулі. Якщо розподілити романи за місцем дії, то виявиться, що в чотирьох романах описуються кругосвітні подорожі, у п'ятнадцятьох - країни Європи, у восьми - Північна Америка, у восьми - Африка, у п'ятьох - Азія, у чотирьох - Південна Америка, у чотирьох - Арктика, у трьох - Австралія й Океанія й в одному - Антарктида. Крім того, у сімох романах місцем дії слугують моря й океани. Чотири романи складають цикл "робінзонад" - дія розгортається на незаселених островах. І нарешті, у трьох романах події відбуваються у міжпланетному просторі. До того ж у багатьох творах - не тільки "кругосвітнього" циклу - герої мандрують із країни в країну. Можна сказати без перебільшення, що сторінки книг Жуля Берна переповнюють морські хвилі, пісок пустель, вулканічний попіл, арктичні вихори, космічний пил. Місце дії в його романах - планета Земля, і не тільки Земля, але й Всесвіт. Географія і природознавство сусідують у "Незвичайних подорожах" з технічними й точними науками.

Герої Жуля Берна завжди подорожують. Долаючи величезні відстані, вони прагнуть виграти час. Досягнення небувалої швидкості вимагає новітніх засобів пересування. Жуль Берн "удосконалив" всі види транспорту від сухопутних до уявлюваних міжпланетних. Його герої створюють швидкохідні машини, підводні й повітряні кораблі, досліджують вулкани та глибини морів, проникають у недоступні нетрі, відкривають нові землі, стираючи з географічних карт останні "білі плями". Увесь світ слугує їм майстернею для експериментів. На дні океану, на незаселеному острові, на Північному полюсі, у міжпланетному просторі,- де б вони не були, скрізь їхня лабораторія, вони працюють, діють, сперечаються, впроваджують у дійсність свої зухвалі мрії.

В особі Ж. Верна поєднувалися мовби кілька постатей. Він був справжнім засновником наукової фантастики, що ґрунтувалася на науковій вірогідності й нерідко на науковому передбаченні, був чудовим майстром пригодницького роману, жагучим пропагандистом науки та її майбутніх здобутків.

Спираючись на пошуки наукової думки, він зображував бажане як уже здійснене. Винаходи, що ще не набули застосування, моделі механізмів, що проходили випробування, машини, що лише намічалися в ескізах, він представляв у закінченому, ідеальному вигляді. Звідси - неймовірні збіги мрій письменника з втіленням подібних ідей у життя. Але він не був ні "віщуном", ні "пророком". Його герої вирішували задачі, підказані самим життям - бурхливим розвитком промисловості, транспорту, зв'язку. Науково-технічні фантазії романіста майже ніколи не перевершували можливостей їхнього здійснення на більш високому ступені наукового й технічного прогресу.

Саме в цих напрямках працює допитлива думка героїв "Незвичайних подорожей". Винахідники, інженери, будівельники, вони споруджують прекрасні міста, зрошують пустелі, знаходять способи прискорювати ріст рослин за допомогою апаратів штучного клімату, конструюють електричні прилади, що дозволяють бачити і чути на значних відстанях, мріють про практичне використання внутрішнього тепла Землі, енергії сонця, вітру й морського прибою, про можливості нагромадження запасів енергії в могутніх акумуляторах. Вони вишукують способи продовження життя і заміни спрацьованих органів тіла новими, винаходять кольорову фотографію, звукове кіно, автоматичну лічильну машину, синтетичні харчові продукти, одяг зі скляного волокна й чимало інших чудових речей, що полегшують життя і працю людини та допомагають їй перетворювати світ.

Коли Жуль Верн писав свої книги, Арктика ще не була завойована, полюси ще не були відкриті, Центральна Африка, Внутрішня Австралія, басейн Амазонки, Памір, Тибет, Антарктида майже ще не були вивчені. Герої Жуля Берна здійснюють географічні відкриття, випереджаючи справжні.

Перетворення світу - головне в його творчості. Всесильний розум опановує природу. Усі чотири стихії: земля, вода, повітря, вогонь - неминуче скоряться людям. Об'єднаними зусиллями людство перетворить і поліпшить планету:

Саме звідси започатковується життєствердний пафос найкращих творів Жуля Берна. Він створив роман нового типу - роман про науку та її безмежні можливості. Фантазія в нього подружилася з наукою і стала її нерозлучною супутницею. Фантазія, окрилена науковими пошуками, перетворилася на наукову фантастику.

Разом з новим романом у літературу ввійшов і новий герой - лицар науки, безкорисливий учений, готовий в ім'я своїх творчих ідей, заради здійснення великих надій здійснити подвиг, піти на будь-яку жертву. У майбутнє спрямовані не тільки науково-технічні фантазії Жуля Верна, але й його герої - першовідкривачі нових земель і творці дивовижних машин. Час диктує письменникові свої вимоги. Жуль Верн вловив ці вимоги й відгукнувся на них "Незвичайними подорожами".

Знайти свою мету виявилося важче, ніж покласти життя на її досягнення. Старший син адвоката, Жуль Верн, знав ще замолоду, що давня сімейна традиція вимагає стати правознавцем і згодом успадкувати контору батька. Але бажання юнака розходилися із сімейними сподіваннями.

Він виріс у приморському місті Нанті, марив морем і кораблями і навіть спробував - йому було тоді одинадцять років - утекти до Індії, найнявшись юнгою на шхуну "Корали". Однак невблаганний батько посилає його після ліцею до паризької Школи права. Море залишається світлою мрією, а любов до поезії, театру та музики розтрощує твердиня батьківської влади. На догоду батькові, вистраждавши абияк диплом правознавця, він не йде служити в адвокатську контору в Нанті, а обирає напівголодне існування літератора, який перебивається мізерними заробітками - пише комедії, водевілі, драми, складає лібрето комічних опер і після кожної чергової невдачі працює з іще більшим азартом.

У той же час жадібна допитливість, захоплення природничими науками змушують його відвідувати Національну бібліотеку, лекції і вчені диспути, робити виписки з прочитаних книг, не знаючи ще, на що придасться йому ця купа всіляких довідок з географії, астрономії, навігації, історії техніки й наукових відкриттів.

Якось - це було всередині 1850-х років - у відповідь на умовляння батька відмовитися від нікчемних занять і повернутися до Нанту юнак рішуче заявив, що він не сумнівається у своєму майбутньому й до тридцяти п'яти років посяде в літературі міцне місце. Йому виповнилося 27 років. 3. безлічі передбачень Жуля Берна, що збулися з більшим чи меншим наближенням, цей перший прогноз виявився бездоганно точним.

Але пошуки ще тривали. Кілька надрукованих оповідань з морської тематики, яким сам він не надавав великого значення, хоча пізніше й включив їх до своєї величезної серії, були віхами на шляху до "Незвичайних подорожей". Лише на зламі шістдесятих років, переконавшись, що тепер він цілком підготовлений, Жуль Верн став розробляти нові терени. Це було усвідомлене художнє відкриття. Він відкрив для літератури поезію науки. Пориваючи з усім, що його колись гальмувало, він сповістив друзям, що знайшов свою золоту жилу.

Восени 1862 року Жуль Верн закінчив свій перший роман. Його давній покровитель Александр Дюма порекомендував звернутися до Етцеля, розумного, досвідченого видавця, який підшукував здібних співробітників для юнацького "Журналу виховання і розваги". З перших же сторінок рукопису Етцель вгадав, що випадок привів до нього саме того письменника, якого бракувало дитячій літературі. Етцель швидко прочитав роман, висловив свої зауваги й віддав Жюлю Верну на допрацювання. Уже через два тижні рукопис повернувся у виправленому вигляді, і на початку 1863 року роман вийшов у світ.

Сама назва - "П'ять тижнів на повітряній кулі" - не могла пройти непоміченою. Успіх перевершив усі сподівання й ознаменував народження "роману про науку", у якому захопливі пригоди поєднуються з популяризацією знань і обґрунтуванням різних гіпотез. Так, уже в цьому першому романі про уявлювані географічні відкриття в Африці, зроблені з пташиного польоту, Жуль Верн "сконструював" аеростат з температурним керуванням і безпомилково напророкував місцезнаходження тоді ще не відкритих джерел Нілу.

Романіст уклав з видавцем довгостроковий договір, погодившись писати по три книги на рік. Тепер він міг без перешкод, не думаючи про завтрашній день, узятись до здійснення численних задумів. Етцель стає його другом і порадником. У Парижі вони часто бачаться, а коли Жуль Верн їде працювати до моря або курсує уздовж берегів Франції, замкнувшись у "плавучому кабінеті" на борту своєї яхти "Сен-Мішель", вони регулярно обмінюються листами. Із запізненням знайшовши своє життєве поприще, письменник видає книгу за книгою, і що не роман, то шедевр. Фантазію повітряну змінює геологічна - "Подорож до центру Землі" (1864).

# data[].attributes.attachment_link.title
Верн Жуль: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ЖУЛЬ ВЕРН (1828-1905) Жуль Верн - французький письменник-фантаст був і залишився вірним супутником юності. Перші ж романи принесли йому всенародне визнання. Щойно книги французького письменника виходили друком, вони негайно перекладалися багатьма мовами й поширювалися в усьому світі.

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРША

Глава перша

ПЛАВУЧИЙ РИФ

Рік 1866 ознаменувався дивовижною подією, яку, імовірно пам'ятають ще багато хто. Мало того, що це незбагненне явище викликали усілякі чутки, які хвилювали жителів приморських міст і континентів, вони ще посіяли тривогу і серед моряків. Купці, судновласники, капітани суден, шкіпери як у Європі, так і в Америці, моряки військового флоту всіх країн, навіть уряди різних держав Старого і Нового Світу були стурбовані подією, що не піддавалася поясненню.

Річ у тім, що багато кораблів спостерігали в морі якийсь довгий (він ще й фосфоресціював), веретеноподібний предмет, який далеко перевершував кита як розмірами, так і швидкістю пересування.

Записи, зроблені в бортових журналах різних суден, дивовижно схожі в описах загадкової істоти або предмета, нечуваної швидкості і сили його рухів, а також особливостей його поводження. Якщо це було китоподібне, то, судячи з описів, воно перевершувало величиною всіх донині відомих у науці представників цього виду. Ні Кюв'є, ні Ласепед, ні Дюмеріль, ні Катрфаж не повірили [7] б у існування такого феномена, не побачивши його на власні очі, вірніше, очима вчених.

Відкидаючи надто обережні оцінки, за якими пресловута істота мала не більше двохсот футів довжини, а також явні перебільшення, коли вона зображувалася якимось гігантом, - завширшки одну милю, завдовжки три милі! - усе-таки треба було припустити, дотримуючись золотої середини, що дивовижний звір, якщо тільки він існує, значно перевершував розміри, установлені сучасними зоологами.

Оскільки людина схильна вірити у всякі чудеса, то легко зрозуміти, як схвилювало уми це незвичайне явище. Дехто спробував було відхреститися від цієї історії як пустопорожніх домислів, але даремно! Тварина все-таки існувала; цей факт не підлягав ані найменшому сумніву.

Двадцятого липня 1866 року судно "Гавернор-Хігінсон" пароплавної компанії "Калькутта енд Бернах" зустріло величезну плавучу масу за п'ять миль від східних берегів Австралії. Капітан Бекер вирішив спершу, що він виявив не занесений па карти риф; він узявся було встановлювати його координати, але тут із надр цієї темної маси раптом вирвалися два фонтани води і зі свистом злетіли в повітря футів на півтораста. Що за притичина? Підводний риф, із виверженням гейзерів? Або ж просто-напросто який-небудь морський ссавець, що викидав з ніздрів разом із повітрям фонтани води?

Двадцять третього липня того ж таки року подібне явище спостерігалося у водах Тихого океану з пароплава "Кристобал-Колоп", що належав Тихоокеанській Вест-Індській пароплавній компанії. Де це чувано, щоб яке-небудь китоподібне здатне було пересуватися з такою надприродною швидкістю? Протягом трьох днів два пароплави - "Гавернор-Хігінсон" і "Кристобал-Колон" - зустріли його в двох точках земної кулі на відстані одна від одної більше ніж сімсот морських льє!(1)

(1) Морське льє дорівнює 5555 метрів.

П'ятнадцять днів потому, за дві тисячі льє від вищезгаданого місця, пароплави "Гельвеція", Національної пароплавної компанії, і "Шанон", пароплавної компанії "Роял-Мейл", котрі йшли контр-галсом, зустрілись у Атлантичному океані на шляху між Америкою і Європою, виявили морське чудовисько під 42° 15' північної широти і 60°35' довготи, на захід від Грінвічського меридіана. При обопільному спостереженні установили на око, що в довжину [8] ссавець сягає щонайменше трьохсот п'ятдесяти англійських футів(1). Вони виходили з тих міркувань, що "Шанон" і "Гельвеція" були менші од тварини, хоча обидва мали по сто метрів від форштевня(2) до ахтерштевня(3). Але найбільші кити, котрі водяться в районі Алеутських островів, і ті не перевищували п'ятдесяти шести метрів завдовжки, - якщо взагалі досягали подібних розмірів!

Ці повідомлення, Що надійшли одне за одним, нові повідомлення з борту трансатлантичного пароплава "Перер", зіткнення чудовиська із судном "Етна", акт, складений офіцерами французького фрегата "Нормандія", і докладний звіт, що надійшов від коммодора Фітц-Джеймса з борту "Лорд-Кляйда", - усе це неабияк стривожило суспільну думку. У країнах, легковажно настроєних, феномен прислужився як невичерпна тема для жартів, але в країнах поважних і практичних, як-от Англія, Америка, Німеччина, ним дуже зацікавилися.

В усіх столицях морське чудовисько ввійшло в моду: про нього співалися пісеньки в кафе, над ним знущалися в газетах, його виводили на підмостках театрів. Для газетних качок відкрилася нагода підсипати яйця всіх кольорів. Журнали узялися витягувати на світ божий усяких фантастичних гігантів, починаючи від білого кита, страшного "Мобі-Діка" арктичних країн, до потворних спрутів, що буцімто спроможні своїми щупальцями обплутати судно в п'ятсот тонн водотоннажністю і затягти його в безодні океану. Відшукали в архівній пилюці старовинні рукописи, праці Аристотеля і Плінія, котрі допускали існування морських чудовиськ, норвезькі розповіді єпископа Понтопідана, повідомлення Поля Геггеда і, нарешті, повідомлення Харінгтона, добропорядність якого не підлягає сумніву, що твердив, буцімто в 1857 році, перебуваючи на борту "Кастіллана", він на власні очі бачив дивовижного морського змія, якого досі спостерігала у водах тільки блаженної пам'яті "Конститюсьонель".

(1) Англійський фут дорівнює 30,4 сантиметра.

(2) Форштевень - носова частина судна, що є продовженням кіля.

(3) Ахтерштевень - нижня кормова частина судна, що є продовженням кіля.

В учених товариствах і на сторінках наукових журналів піднялася нескінченна полемічна метушня між віруючими і невіруючими. Дивовижна тварина була темою гарячих суперечок. Журналісти, шанувальники науки, у боротьбі зі своїми супротивниками, що виїжджали на дотепності, пролили в цю пам'ятну епопею потоки чорнила; а декотрі навіть пролили кілька крапель крові, бо через цього морського змія доходило буквально до сутичок. [9]

Шість місяців тривала ця війна з перемінним успіхом. На серйозні наукові статті журналів Бразильського географічного інституту, Берлінської королівської академії наук, Британської асоціації, Смітсонівського інституту у Вашингтоні, на дискусію солідних журналів "Індіан Аршіпелаго", "Космосу" абата Муаньо, "Міт-тейлунген" Петерманна, на наукові замітки солідних французьких та іноземних газет бульварна преса відповідала невичерпними глузами. Пародіюючи вислів Ліннея, наведений кимось із супротивників чудовиська, журнальні дотепники твердили, що "природа не створює дурнів", і заклинали своїх сучасників не ображати природу, приписуючи їй створення неправдоподібних спрутів, морських зміїв, різних "Мобі-Діків", котрі, мовляв, існують лише у розладнаній уяві моряків! Нарешті, популярний сатиричний журнал, в особі відомого письменника, який кинувся на морське чудовисько, як новий Іполіт, наніс йому, при загальному посміху, останній удар пером гумориста. Дотепність перемогла науку.

У перші місяці 1867 року питання про новоявлену дивовижу, здавалося, було поховане, і, очевидно, йому не судилося воскреснути. Але тут нові факти стали відомі публіці. І йшлося вже не про з'ясування цікавої наукової проблеми, а про серйозну справжню небезпеку. Тема зазнала нового висвітлення. Морське чудовисько перетворилося на острів, скелю, риф, але риф блукаючий, невловний, загадковий!

П'ятого березня 1867 року пароплав "Моравіа", що належав Монреальській океанічній компанії, під 27°30' широти і 72° 15' довготи вдарився на повному ходу об підводні скелі, не позначені ні на яких штурманських картах. Завдяки попутному вітру і машині в чотириста кінських сил пароплав робив тринадцять вузлів(1). Удар був настільки сильний, що, якби корпус судна не був винятково міцним, зіткнення скінчилося б загибеллю пароплава і двохсот тридцяти семи чоловік, команди і пасажирів, яких він віз із Канади.

(1) Вузол - міра швидкості морського транспорту, дорівнює 1,852 км/год. (1) Кабельтов - традиційна морська міра довжини, дорівнює 185,2 м.

Зіткнення сталося близько п'ятої години ранку, на світанні. Вахтові офіцери кинулися до корми. Вони оглянули поверхню океану якнайретельніше. Але нічого підозрілого не помітили, окрім великої хвилі на водній гладі на відстані трьох кабельтових(2). Установивши координати, "Моравія" продовжувала свій шлях, на щастя, без явних ознак аварії. На що ж наткнувся пароплав? На підводний риф чи на остов розбитого корабля? Ніхто цього не [10] знав. Але пізніше, у докові, при огляді підводної частини судна, виявилося, що частина кіля(1) ушкоджена.

Подія, сама по собі серйозна, імовірно, була б незабаром забута, подібно до багатьох інших, якби три тижні по тому вона не повторилася за тих самих умов. І оскільки постраждале судію йшло під прапором великої держави і належало впливовій пароплавній компанії, нещасний випадок набрав широкого розголосу. Ім'я англійського судновласника Кюнарда відомо всякому. Цей спритний ділок відкрив 1840 року регулярні поштові рейси між Ліверпулем і Галіфаксом, маючи три дерев'яних колісних пароплави потужністю в чотириста кінських сил і водотоннажністю в тисячу сто шістдесят дві тонни.

(1) Кіль - балка, що є основним кріпленням днища судна.

Вісім років потому кількість суден пароплавної компанії збільшилася на чотири судна потужністю в шістсот п'ятдесят кінських сил і водотоннажністю в тисячу вісімсот двадцять тонн. А двома роками пізніше додалося ще два судна, що перевершували своїх попередників потужністю і тоннажем. У 1853 році пароплавна компанія Кюнарда відновила переважне право перевозити термінову пошту і поступово ввела до складу своєї флотилії нові судна, як: "Аравія", "Персія", "Китай", "Шотландія", "Ява", "Росія". Усі ці судна відрізнялися швидким ходом % розмірами поступалися тільки "Грейт-Істерпу". У 1867 році пароплавна компанія володіла дванадцятьма суднами, з яких вісім було колісних і чотири гвинтових. Вдаючись у такі подробиці, я хочу докладніше показати значення цієї компанії морського пароплавства, що своєю чіткістю в роботі набула світової популярності. Жодне трансокеанське пароплавне підприємство не було кероване з таким умінням; жодна справа не увінчалася таким успіхом. Протягом двадцяти шести років судна пароплавства Кюнарда дві тисячі разів перетнули Атлантичний океан, жодного разу не скасувавши рейсу, жодного разу не спізнившись проти розкладу, жодного разу не втративши хоча б одного листа, жодної людини, жодного судна за час свого плавання! І дотепер, попри сильну конкуренцію з боку Франції, пасажири віддають перевагу пароплавній компанії Кюнарда проти всіх інших компаній, як це видно з офіційних документів за останні роки.

# data[].attributes.attachment_link.title
20 000 льє під водою - Жуль Верн, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАСТИНА ПЕРША Глава перша ПЛАВУЧИЙ РИФ Рік 1866 ознаменувався дивовижною подією, яку, імовірно пам'ятають ще багато хто. Мало того, що це незбагненне явище викликали усілякі чутки, які хвилювали жителів приморських міст і континентів, вони ще посіяли тривогу і серед моряків.

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Агата Крісті "10 негренят" - jigsaw puzzle (45 pieces)

# data[].attributes.headline
Вікторина до твору

# data[].attributes.body
Вікторина до твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Агата Крісті 

# data[].attributes.attachment_link.description
Десять людей! Десять фігурок! Десять питань! Десять відповідей!

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Константин Кирюхин

# data[].attributes.attachment_link.title
Агата Кристи: Десять негритят. Аудиокнига

# data[].attributes.headline
Видатні жінки ХХ ст.

# data[].attributes.body
Видатні жінки ХХ ст. Агата крісті

# data[].attributes.attachment_link.title
Выдающиеся женщины XX века. Агата Кристи

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Десять н

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Десять негритят", (рос.),1987

# data[].attributes.attachment_link.title
Десять негритят (1987) детектив

# data[].attributes.headline
Біографія Агати Кріс

# data[].attributes.body
Біографія Агати Крісті

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КРІСТІ, Аґата (Christie, Agatha - 15.09.1891, Торкі - 12.01.1976, Воллінгфорд) - англійська письменниця.Її перу належить 68 романів, 17 п'єс і багато оповідань, які видавалися величезними тиражами в усіх країнах світу. Понад мільярд книг Крісті видано англійською мовою і приблизно така ж кількість перекладів її творів іншими мовами. Чимало романів Крісті екранізовано, за ними ставлять спектаклі, незмінний успіх мають її п'єси. Знаменита "Мишоловка" щоденно йде на сцені одного із лондонських театрів упродовж кількох десятиліть. У 1958 p. Крісті обрали президентом англійського Детективного клубу і вона залишалася на цьому посту до кінця своїх днів. За літературні заслуги їй було подаровано дворянський титул. Створені Крісті персонажі - детектив-професіонал Еркюль Пуаро та наділена дивовижною інтуїцією та спостережливістю Джейн Марпл із села Сент-Мері-Мід - завоювали якнайширшу популярність, посівши місце в одній шерезі з такими героями, як Шерлок Холмс англійця А. Конан Дойла та Метре француза Ж. Сіменона.

Формування поглядів та світосприйняття Крісті відбувалося на межі XIX і XX ст., і, за її власним зізнанням, їй завжди було властиве відчуття своєї належності до двох епох - вікторіанської, яка відходила в минуле, та сучасної, що наставала. Вона народилася у щасливій та дружній сім'ї Фредеріка та Клари Міллер у приморському містечку Торкі. її ранні роки проминули в атмосфері затишку батьківського дому в маєтку Ешфілд, де життя збігало мирно і спокійно відповідно до усталеного ритуалу, де її оточувало умеблювання, витримане в пізньовікторіанському стилі. У "Автобіографії" ("An Auto-biography", видана посмертно у 1977 p.) Крісті писала: "В мене було щасливе дитинство. У мене був дім і сад, які я любила, розумна і терпляча няня, батько та мати, котрі любили одне одного й були справді щасливі у шлюбі". Спомини про ці роки збереглися назавжди. У пам'яті залишилися танцювальні вечори, влаштовувані в Ешфілді, й бали у Лондоні, незабутня атмосфера Різдва. Чимало часу відводилося на читання. Мати читала дітям класиків (Ч. Діккенса, В. Теккерея, В. Скотта, французькою - А. Дюма), Агата захоплювалась у дитинстві чарівними казками, романами Ж. Верна, оповіданнями А. Конан Дойла, а згодом до кола її зацікавлень увійшли Д.Ґ. Лоуренс, М.Сінклер, де Квінсі. У неї були неабиякі математичні здібності, сила логічного мислення; вона була обдарована музикально, чудово грала та співала. Любила театр, особливо оперу. Буваючи у Парижі, відвідувала "Ґранд опера" та "Комічну оперу". Вона й сама мріяла стати оперною співачкою, пройшла прослуховування у нью-йоркській "Метрополітен опера", але недостатня сила голосу (сопрано) не дозволила їй розпочати театральну кар'єру. Крісті не шкодувала про це. Їй завжди було притаманне вміння тверезо оцінити ситуацію, і вона вважала, що свої сили слід віддавати лише тому, в чому можеш досягти цілковитого успіху. Їй були властиві оптимізм, вміння радіти життю, інтерес до людей, розмаїття їхніх характерів. "Я щаслива сказати, що можу радіти майже всьому", - пише вона в "Автобіографії".

Зі смертю батька матеріальний добробут родини Міллерів похитнувся, дім в Ешфілді довелося здати на винайм. На зимовий сезон Крісті разом з матір'ю поїхала у Каїр. Освіта Крісті не була систематичною; навіть на обов'язковому відвідуванні школи батьки не наполягали, віддаючи перевагу домашнім заняттям. Уже тоді, коли їй було за двадцять, Крісті закінчила курси медсестер і під час Першої світової війни працювала у шпиталі. Під час війни вона вийшла заміж за льотчика Арчібальда Крісті, молодшого офіцера королівської авіації. Весілля було скромним, відбулося у Кліфтоні, де був розташований шпиталь Червоного Хреста, в якому працювала Крісті. Під її доглядом перебували двадцять з лишком поранених, що лежали в хірургічному відділенні. Вона турботливо виходжувала їх і навчалася при цьому на курсах із фармакології та хімії, що згодом вельми знадобилося їй у письменницькій діяльності. Інформація про ліки, отрути, необхідну медичну допомогу, про симптоми хвороб - усе це вона використала в романах з великим знанням справи. Прийшла звістка про поранення чоловіка; невдовзі він повернувся в Англію й отримав посаду в Міністерстві авіації в Лондоні. Життя налагоджувалося. На світ з'явилася донька Розалінда. Був куплений будинок у передмісті Лондона, вийшов друком перший роман "Таємнича історія у Стайлзі" ("The Misterious Affair at Styles", 1920).

Дуже важливою подією у житті Крісті стала навколосвітня подорож; вона вирушила у неї разом із чоловіком, якого запросили в якості фінансового радника супроводити Британську місію. Враження від перебування у Південній Африці, Австралії, Новій Зеландії, на Гавайських островах, а потім у Канаді були сильними та незабутньо яскравими. Повернення до буденної дійсності обернулося для Крісті цілою низкою тяжких нещасть: за смертю матері відбулося розлучення з чоловіком, обраницею котрого стала інша жінка. Довелося зазнати самотності, болю зради, холодної безжальності Арчібальда. Однак сила волі, енергія та життєлюбність допомогли подолати втрати і розчарування. Рятівними виявилися нові враження від подорожей. Спочатку разом з дочкою Крісті вирушила на Канарські острови, а потім у східному експресі відвідала Стамбул, Дамаск, перетнула пустелю і прибула у Багдад. Від того часу і на все життя подорожі стали її пристрастю. Де тільки вона не побувала! У Єгипті, Північній Африці, в Іраку та Саудівській Аравії, в Італії та Югославії, у Греції, Персії, Росії. Під час однієї з поїздок на Схід вона зазнайомилася з археологом Максом Меллоуеном, котрий став її другим чоловіком. Під час Другої світової війни Крісті працювала фармацевтом у лондонському шпиталі. У Франції був убитий чоловік її доньки Розалінди; сиротою зостався єдиний онук Крісті - Метью, що з'явився на світ восени 1943 р. "Війна нічого не вирішує, - пише Крісті в "Автобіографії", - і виграти війну так само згубно, як і програти її... Ми повинні навчитися уникати воєн, тому що війна безглузда, вона руйнує як нас самих, так і наших суперників". Цей тверезий висновок народжений гірким досвідом.

Успіх, який постійно супроводив письменницю, матеріальний добробут, що став плодом її багаторічної літературної діяльності, зовсім не вплинули негативним чином на суть її особистості. Скромність, такт, відданість своїй улюбленій справі, пов'язаній зі створенням дивовижних за своєю притягальною силою та цікавістю творів, неприйняття пози, нелюбов до слів, мовлених на публіку, завжди були притаманні Крісті. Ця титулована "дама-кавалер", удостоєна ордена Британської Імперії, провадила вельми замкнуте життя, ніколи й ніде не виголошувала промов, віддаючи перед усім іншим перевагу перебуванню у колі персонажів, створених силою її творчої уяви, у світі, який їх оточує, і який, за словами одного з критиків, ми можемо назвати "справжньою Англією". Життя, позбавлене сенсацій, буденне існування були більш за все до душі "найбільш друкованій письменниці світу", якою оголосило Крісті на початку 70-х років ЮНЕСКО.

Серед усього написаного Крісті особливо популярними є твори: "Убивство Роджера Екройда" ("The Murder of Roger Ackroyd", 1926), "Убивство за абеткою" ("The ABC Murder", 1936), "Десять негренят" ("Ten Little Niggers", 1939), "Труп у бібліотеці" ("The Body in the Library", 1942), "Кривий будиночок" ("Crooked House", 1949), п'єси "Свідок звинувачення"("Witness for the Prosecution", 1954), "Зернятко в кишені" ("A Pocket Full of Rye", 1954), "Блідий кінь" ("The Pale Horse", 1961), "І в тріщинах дзеркальний круг" ("The Mirror Crack'd", 1963), "Третя дівчина" ("Third Girl", 1966, укр. пер. "Третя квартирантка"). Перерахувати все неможливо. Виходили збірки оповідань Крісті, друкувалися вірші (під псевдонімом Мері Вестмакотт), кілька повістей романтичного характеру, цікаві історії. Особлива доля у п'єси "Мишоловка" ("The Mousetrap", 1954), створеної на основі однойменного оповідання. Вона перекладена 24 мовами, зіграна в багатьох театрах. Лише в Лондоні, де вона йде щодня вже майже сорок років, ця п'єса забезпечила касові збори, які перевищують 16 мільйонів фунтів стерлінгів.

Детективи Крісті посутньо відрізняються від стереотипів "поліцейського роману". У її книгах відсутні описи жахів, насильства, катувань, у них немає смакування жорстокості та садизму. Критики називають її твори "інтуїтивними" детективами, у яких розкриття злочину відбувається завдяки притаманній героям психологічній проникливості. Головний акцент робиться не на дослідженні доказів, а на змісті та структурі діалогу, на спостереженнях за поведінкою персонажів, на виявленні аналогій, котрі дозволяють зробити певні висновки. Все вивірено, деталі значущі, реалії побуту достеменні та виразні, і все освітлено тонким гумором, різноманітні можливості якого Крісті майстерно використовує.

Розмірковуючи про особливості детективної белетристики, Крісті визначила ті її риси, досягнути яких вона прагнула сама. Важливого значення вона надавала обсягові твору, вважаючи, що детективна оповідь у жодному разі не повинна перевищувати 230 сторінок; стосовно ж такої форми, як "трилер", де все ґрунтується на швидкій зміні подій та захоплюючій дії, то його обсяг ефективний тоді, коли він не більший за 110 сторінок. "Сутність хорошого детективу полягає в тому, - зауважувала Крісті, - що дія в ньому реальна, але рано чи пізно читач все ж здогадується, що вона нереальна". Обов'язковою умовою детективу є вбивство та розслідування скоєного злочину, яке призводить до виявлення злочинця. Крісті вважає, що "злочинець не мусить бути незвичайним, а мотив злочину екстраординарним". На її думку, в сучасних детективах "майже кожен може виявитися злочинцем, навіть сам слідчий".

Образи детективів-слідчих у романах Крісті вельми різноманітні: це бельгієць Пуаро, котрий попоїздив по світі і чимало побачив на своєму віку, стара діва міс Марпл, наділена гострим, як бритва, розумом і разючою спостережливістю, що дозволяє їй, не виходячи за межі "свого села", розплутувати причини та наслідки загадкових випадків, це містер Квін і Паркер Пайн, кожен з яких веде розслідування за своїм методом - один, наслідуючи в усьому приклад Шерлока Холмса, а другий - розмірковуючи про злочин у своєму улюбленому кріслі й, зрештою, це детективи-аматори Бересфорди.

# data[].attributes.attachment_link.title
Крісті Агата: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
КРІСТІ, Аґата (Christie, Agatha - 15.09.1891, Торкі - 12.01.1976, Воллінгфорд) - англійська письменниця.Її перу належить 68 романів, 17 п'єс і багато оповідань, які видавалися величезними тиражами в усіх країнах світу. Понад мільярд книг Крісті видано англійською мовою і приблизно така ж кількість перекладів її творів іншими мовами.

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Агата Крісті

ТАЄМНИЦЯ ІНДІАНСЬКОГО ОСТРОВА // І не лишилось жодного // Десять негренят

Переклав ВАДИМ ХАЗІН

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

1

Містер Уоргрейв, суддя, який зовсім недавно вийшов у відставку, сидів у купе м'якого вагона для курців і, пихкаючи сигарою, уважно переглядав "Таймс", вибираючи переважно політичні новини. Потому відклав газету й глянув у вікно. Поїзд якраз проїжджав повз Сомерсет. Містер Уоргрейв поглянув на годинника - їхати ще дві години. Вмостившись зручніше, почав пригадувати все, що друкувалося в газетах про Індіанський острів: спочатку писалося, що його придбав якийсь американський мільйонер - заповзятий яхтсмен; повідомлялося й про розкішну віллу в стилі модерн, збудовану ним на цьому маленькому острівці біля узбережжя Девону. На жаль, виявилось, що остання - вже третя - мільйонерова дружина у незлагоді з морем, тому той надумав продати віллу й весь острів. У газетах з'явилися численні рекламні об'яви, одна спокусливіша за іншу. Десь на, газетному задвір'ї промайнуло повідомлення: острів з віллою продано містерові Оуену. А далі почали поширюватись теревені світської хроніки. Мовляв, насправді Індіанський острів придбала міс Габріель Терл - голлівудська кінозірка. Їй закортіло перебути там кілька місяців самотньо, позбутися надокучливої публіки. Репортер на прізвисько Метушняк делікатно натякав: острів має стати резиденцією однієї королівської родини (?!!). Іншому ж репортерові хтось шепнув на вухо, нібито під секретом, звичайно, що острів придбано для молодого лорда А., який поступився нарешті купідоновим домаганням і має провести там медовий місяць (!). Третій достеменно знав: острів придбало Адміралтейство, щоби проводити там якісь надзвичайно таємні досліди (?!). Індіанський острів справді був невичерпним джерелом різних чуток і пліток!

Суддя Уоргрейв витягнув із кишені лист. Нерозбірлива рука автора позбавляла можливості прочитати його, проте окремі слова відзначалися несподівано чітко: "Любий Лоуренсе... вже стільки років нічого не чула про Вас... мусите приїхати на Індіанський острів... чарівнішого місця не знайти... багато про що треба побалакати... згадати старі часи... єднання з природою... поніжитися на сонечку... о 12.40 з Падінгтонського вокзалу... зустрічатимуть в Оукбриджі..."

І розгонистий підпис; "Завжди Ваша Констенс Калмінгтон".

Суддя Уоргрейв подумки заглибився у минуле, намагаючись пригадати, коли ж це він востаннє бачив леді Констенс Калмікгтон. Певно - сім, ні - вісім років тому.

Вона тоді виїжджала до Італії - ніжитися на сонечку, єднатися з природою, спілкуватися з селянами. Пізніше чув, вона рушила далі, до Сірії, де збиралася ніжитися на ще палючішому сонечку, поєднатися з природою та з бедуїнами.

Констенс Калмінгтон, прикинув у думці Уоргрейв, належала якраз до типу жінок, що не завагались би придбати острів і оповитися атмосферою таємничості! Підморгнувши самому собі на ознаку схвалення логічного ходу своєї думки, суддя Уоргрейв заспокоївся і невдовзі почав куняти...

2

Віра Клейторн, сидячи в купе вагона третього класу, де, опріч неї, було ще п'ять пасажирів, відкинулася на бильце сидіння й примружила очі. Як задушливо сьогодні в поїзді! Зовсім непогано буде потрапити до моря! Ні, їй таки справді пощастило, що одержала цю роботу! Коли шукаєш місця на час канікул, то напевне можеш розраховувати - доглядатимеш ораву дітей; знайти в цю пору місце секретарки майже неможливо. Навіть агентство нічого не обіцяло. І раптом надійшов лист:

"Мені порекомендувало Вас агентство "Вмілі жінки". Як я зрозуміла, вони знають Вас особисто. Я охоче платитиму Вам, скільки Ви самі визначите, і сподіваюсь, Ви станете до роботи 8 серпня. Вам необхідно сісти на поїзд, що відходить о 12.40 з Падінгтонського вокзалу. На станції Оукбридж вас зустрічатимуть. Додаю чек на п'ять фунтів для витрат.

З пошаною.

Анна Ненсі Оуен".

А вище проставлено адресу: "Індіанський острів. Стикльхевен, Девон".

Індіанський острів! Останнім часом газети про нього писали різні плітки та непевні чутки. Хоч, відомо, таким чуткам здебільшого йняти віри не слід, втім, віллу, мабуть, справді збудовано якимось мільйонером, ще й подейкували - за останнім словом розкоші.

Втомлена напруженим навчальним роком, Віра Клейторн з тугою міркувала: "Бути вчителькою молодших класів у якійсь занедбаній школі - не бозна-яке щастя... От коли б знайти роботу в добрій школі. Ні, ні, мені таки пощастило - хоч це маю. Адже люди з упередженням ставляться до тих, хто був замішаний у справу, пов'язану з раптовою смертю, хоч слідство й відхилило будь-які обвинувачення проти мене!"

І вона пригадала, що слідчий у своєму висновку навіть похвалив її за мужність і цілковите самовладання. Годі й бажати їй успішнішого завершення слідства. І місіс Хемілтон дуже добре, з великим душевним теплом поставилася до неї... Ось тільки Х'юго... Ні, ні, вона не стане згадувати Х'юго...

Раптом, незважаючи на задуху у вагоні, вона затремтіла і пожалкувала, що їде до моря. Перед її очима виразно постала картина: Сіріл пливе до скель - його голова то з'являється на поверхні, то зникає під водою... Все частіше зникає... А вона, впевненими змахами розсікаючи хвилі, пливе слідом за ним - пливе, надто добре знаючи, що не встигне...

Щоранку пеститися на піщаному березі моря - вбирати в себе його глибоку, теплу блакить... Й звертатися думками до Х'юго, який сказав, що кохає її... Ні, ні, вона не повинна згадувати Х'юго!

Віра Клейторн розплющила очі й похмуро глянула на чоловіка, що сидів напроти. Високий на зріст, із засмаглим обличчям, світлими, близько посадженими очима й самовпевненим, майже жорстоким ротом. "Ладна побитися об заклад - він чимало помандрував по світу і багато цікавого побачив..." - подумала.

3

Філіп Ломбард, оцінююче глянувши своїми рухливими очима на дівчину, що сиділа навпроти, подумав: "Вродлива, але надто скидається на вчительку... Обачлива істота, - вже не так впевнено міркував далі. - Либонь, із тих, що не дадуть себе скривдити - і в коханні, і в зненависті... Варто б позалицятися до неї..."

Та ні, насупився. Геть усі ці недоречні думки. Рік на роботі. Він має зосередитися тільки на роботі.

Але що то за робота конкретно? Цей Морріс був страшенно таємничим:

- Воля ваша, капітане Ломбард, дати згоду чи відмовитися від доручення.

Філіп розважливо спитав:

- Ви пропонуєте сотню гіней, так?

Це вимовлено з такою байдужістю, наче сто гіней для нього - суща дурниця. Цілих сто гіней! Це тоді, коли в нього й ламаного шеляга не зосталося, коли він уже й не пам'ятав, як востаннє сито пообідав! Втім, він вважав, що й Морріс не програв на цьому, - така вже в нього вдача, - кого-кого, а цього Морріса в грошових справах не обдуриш - це він знав напевно!

Та він додав тим же байдужим тоном:

- І ви не можете подати мені додаткової інформації?

Містер Айзек Морріс заперечливо похитав своєю маленькою лисою голівкою.

- Ні, капітане Ломбард, справа з'ясується на місці. Моєму клієнтові відомо, що ви маєте репутацію спритної людини, котра не розгубиться в будь-якій скрутній ситуації. Мені наказано вручити вам сто гіней з тим, щоб ви приїхали до Стикльхевена, в Девоні. Найближча залізнична станція - Оукбридж. Там вас зустрінуть і доставлять машиною до Стикльхевена, а звідти моторним човном на Індіанський острів. Там ви віддастеся в розпорядження мого клієнта.

- На який строк? - відрубав Ломбард.

- Щонайбільше - на тиждень.

Підкручуючи свої вусики, капітан Ломбард промовив:

- Сподіваюсь, ви розумієте, що я не згоджусь чинити якісь протизаконні дії?

Вимовляючи цю фразу, він кинув на співбесідника пронизливий погляд. На товстих губах містера Морріса промайнуло щось подібне до посмішки, коли той поважно відповідав:

- Якщо вам запропонують щось протизаконне, ви, звичайно, матимете цілковите право вийти з гри.

Ач ти, миршава, прилизана тварюка! Він ще й посміхався! Посміхався так, начебто достеменно знав, що в Ломбардових діях законність не завжди обов'язкова...

Ломбард, у свою чергу, теж посміхнувся самими вустами. Тільки бог знає, що раз чи двічі йому вже доводилось опинятися на самій межі закону! Та він завше виходив сухим із води! Ні, він не дозволить собі зайти надто далеко. І він подумав, що на Індіанському острові, певно, нудьгувати йому не доведеться...

4

Міс Емілі Брент урочисто сиділа у вагоні для некурців, як завше, струнко, неначе аршин проковтнула. Їй уже виповнилося шістдесят п'ять, і вона не схвалювала сучасної недбалості манер. Її небіжчик батько - полковник старого гарту - був надто вимогливим до цього. То нинішнє покоління поводиться безсоромно, розбещено - варто лиш подивитися, як вони сидять, та й по всьому видно...

Оповита ореолом праведності і непорушних моральних принципів, міс Брент, сидячи в переповненому вагоні третього класу, зловтішалася з приводу задухи в ньому і незручностей для пасажирів. Ач, як вони звикли до пестощів?! Їм, бачте, обов'язково потрібний знеболюючий укол перед видаленням зуба; вони вживають спеціальні ліки, щоб заснути; сидіти вони можуть не інакше, як на м'яких, зручних стільцях та канапах, а молоді дівчата дозволяють собі зодягатися казна-як, влітку ж на пляжі валяються зовсім напівголі...

Міс Брент міцно стулила губи. Своїм прикладом хотіла вона показати, як слід поводитися особам певного кола...

Вона згадала, як провела минуле літо. Ні, цього року все буде по-іншому. Індіанський острів... Міс Брент повторила в думці текст листа, що його не раз перечитувала:

"Люба міс Брент!

Сподіваюсь, Ви ще пам'ятаєте мене? Кілька років тому, в серпні, ми відпочивали разом у Белхевенському пансіоні й, як на мене, в нас виявилось багато спільного. Тепер я відкриваю власний пансіон на одному острівці біля узбережжя Девону. Немудра, але гарна кухня, прості, милі, старого гарту люди, - все це, я певна, створить сприятливі перспективи для мого пансіону. Всі матимуть пристойний вигляд. Ніяких там напівроздягнених дівчат, непристойних танців, грамофонного вереску за північ. Буду вельми рада, якщо знайдете можливість провести свій літній відпочинок на Індіанському острові - звичайно, цілком безплатно, як моя гостя. Чи влаштовують Вас перші числа серпня? Наприклад, з восьмого?

Щиро Ваша А. Н. О..."

"Як же її прізвище? Розібрати підпис неможливо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця Iндiанського острова (або 'Десять негренят', або 'І не лишилось жодного') - Агата Крісті, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Таємниця Iндiанського острова (або 'Десять негренят', або 'І не лишилось жодного')" (автор: Агата Крісті) онлайн українською. Повний текст електронної книги Агата Крісті - Таємниця Iндiанського острова (або 'Десять негренят', або 'І не лишилось жодного') в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Біографія авторки

# data[].attributes.body
Біографія авторки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
29.11.1832 року в Філадельфія, Пенсільванія, США - 06.03.1888 року в Бостоні.

Американська письменниця; найбільше відома повістями 'Маленькі жінки' ('Little Women'), 'Маленькі чоловіки' ('Little Men") і "Хлопчики Джо' ('Jo's Boys').

Луїза - дочка відомого просвітителя і письменника-трансценденталиста Амоса Бронсона Олкотта (Amos Bronson Alcott) і його дружини Ебігейл Мей Олкотт (Abigail May Alcott). З'явилася на світ дівчинка точно в 33-й день народження свого батька. Була Луїза другий із чотирьох дочок Амоса і Ебігейл.

В 1834-му Олкотты переїхали до Бостона (Boston). У штаті Массачусетс (Massachusetts) Амос Олкотт заснував експериментальну школу і разом з Ральфом Уолдо Емерсоном (Ralph Waldo Emerson) і Генрі Девід Торо (Henry David Thoreau) прилучився до Трансцендентальному Клубу (Transcendental Club).

У 1840-му Олкотты знову переїхали - цього разу на земельну ділянку у Конкорд, Массачусетс (Concord, Massachusetts). В період з 1843-го по 1844-ї сім'я складалася в суспільстві 'Utopian Fruitlands'.

Освіта Луїза отримувала переважно вдома; главнымее вчителем був батько, проте іноді йому на допомогу приходили і інші відомі особистості - начебто згаданих вже Торо, Емерсона, Натаніеля Готорна (Nathaniel Hawthorne) і Маргарет Фуллер (Margaret Fuller).

Ставши дорослою, Олкотт стала затятою аболиционисткой і феміністкою; в 1847-му в будинку Олкотт тиждень ховався раб. Тяжке стан сімейного бюджету змусило Луїзу вийти на роботу в порівняно молодому віці; вона встигла побути вчителькою, швачкою, гувернанткою, домробітницею і письменницею. Першу свою книгу - 'Квіткові казки' ('Flower Fables') - Луїза опублікувала в 1849-му; в цю книгу увійшла добірка казок, написаних Еллен Емерсон (Ellen Emerson), дочкою Ральфа Емерсона. Деякий час Олкотт писала для 'Atlantic Monthly'. Під час Громадянської війни Луїза шість тижнів працювала медсестрою. У цей час Олкотт писала додому надзвичайно цікаві листи - пізніше опубліковані окремим збірником. Ця збірка вперше привернув до Луїзі увагу критиків; закріпила успіх вона повістю 'Настрої' ('Moods'), також заснованої на особистому досвіді.

Деякий час Луїза публікувала надзвичайно пристрасні й енергійні твори під псевдонімом 'А. М. Барнард' (A. M. Barnard). Головні герої цих творів відрізнялися неймовірною силою волі і активно добивалися бажаного, незважаючи ні на які труднощі.

Писала Олкотт і для дітей; власне, ці її творіння були прийняті настільки тепло, що до 'дорослої' літературі Луїза вирішила не повертатися.

Справжня слава до Олкотт прийшла після того, як 'Roberts Brothers' опублікували першу частину "Маленьких жінок'; сталося це в 1868-м. Друга частина вийшла в1869-м; у 1871 році була опублікована книга 'Маленькі чоловіки'. Завершила 'Сагу сім'ї Марч' ('March Family Saga') книга 'Хлопчики Джо'.

Цікаво, що якщо перші книги були в якійсь мірі засновані на особистому досвіді письменниці (власне, образ Джо Марч Луїза явно писала з себе самої), далі шляху героїні та її прототипу розійшлися досить радикально; так, на відміну від Джо Марч Луїза Олкотт заміж так і не вийшла.

Активно писати Луїза продовжувала до кінця своїх днів; не зупинили її навіть досить серйозні проблеми зі здоров'ям. Чим були викликані ці проблеми, зараз сказати важко; довгий час біографи письменниці грішили на отруєння ртуттю, проте останнім часом більшою популярністю користується версія про аутоімунному захворюванні - імовірно, вовчаку. Луїза померла 6-го березня 1888 року в Бостоні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олкотт Луїза Мей: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
29.11.1832 року в Філадельфія, Пенсільванія, США - 06.03.1888 року в Бостоні. Американська письменниця; найбільше відома повістями 'Маленькі жінки' ('Little Women'), 'Маленькі чоловіки' ('Little Men") і "Хлопчики Джо' ('Jo's Boys'). Луїза - дочка відомого просвітителя і письменника-трансценденталиста Амоса Бронсона Олкотта (Amos Bronson Alcott) і його дружини Ебігейл Мей Олкотт (Abigail May Alcott).

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Mаленькі жінки - jigsaw puzzle (42 pieces)

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленькі жінки - jigsaw puzzle (40 pieces)

# data[].attributes.headline
Трейлер до фільму

# data[].attributes.body
Трейлер до фільму

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленькі жінки. Офіційний трейлер 1 (український)

# data[].attributes.headline
10 цікавих фактів пр

# data[].attributes.body
10 цікавих фактів про авторку та її книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Роман Луїзи Мей Олкотт "Маленькі жінки" користується популярністю і любов'ю у всьому світі. Півтора століття минуло з моменту випуску першого видання, а він як і раніше завойовує серця сучасних читачів

"Маленькі жінки" - сімейна сага, що оповідає про долю чотирьох сестер Марч - сердечної красуні Мег, талановитої фантазерки Джо, лагідної і ніжною Бет і "шибеника в спідниці" Еммі. Громадянська війна йде далеко на Півдні, але її грізні відгомони досягли й дружної сім'ї небагатого провінційного пастора Марча - сам він пішов на фронт полковим священиком, і дружина з дочками, як і безліч інших американок, день за днем ​​живуть в страху трагічних звісток. Однак ніяка війна не в силах перешкодити дівчаткам дорослішати і перетворюватися в юних дівчат. Дівчат з їх звичайними і зворушливими дівочими мріями й надіями, радощами, бідами і, звичайно, першим коханням.

Читайте також: НАЙОЧІКУВАНІШІ ЛІТЕРАТУРНІ ЕКРАНІЗАЦІЇ 2020 РОКУ. ТРЕЙЛЕРИ

Луїза Мей Олкотт

До виходу нового фільму, який відбудеться 30 січня 2020 року в Україні, ми поділимося 10 цікавими фактами про роман "Маленькі жінки".

Луїза Мей Олкотт, роман "Маленькі жінки"

Факт 1. Луїза Мей Олкотт не хотіла писати "Маленьких жінок". Олкотт писала як високохудожні, так і бульварні романи (наприклад, "Пристрасть і покарання Пауліни"). Коли Томас Найлс, редактор видавництва "Робертс Бразерс Паблішинг", підступився до неї з пропозицією написати книжку для дівчаток, вона погодилася, але без будь-якого інтересу. Пізніше вона відгукувалася про цю книгу як про "моральну жуйку для молоді".

Справа ніяк не могло зрушити з мертвої точки, і тоді Найлс запропонував контракт на книгу її батькові, Бронсону Олкотт. Бронсон був відомий своїми філософськими поглядами, він тісно спілкувався з Ральфом Вольдо Емерсон і Генрі Девідом Торо, але його роботи ніколи не користувалися особливим попитом. Тепер у нього з'явилася можливість випустити свою нову книгу - за умови, якщо Луїза напише "Маленьких жінок". Заради батька Луїза піддалася на вмовляння.

Читайте також: ЛІТЕРАТУРНІ ЛЯПИ: 10 ПОМИЛОК ВІДОМИХ ПИСЬМЕННИКІВ

Факт 2. Як і її герої, Луїза Мей Олкотт в повній мірі пізнала бідність. Філософські вигадки Бронсона Олкотт заважали йому знайти роботу (наприклад, будучи соціалістом, він не хотів працювати за зарплату). Тому сім'я буквально виживала на подачки сусідів і друзів. У дитинстві Луїза в буквальному сенсі перебивалася з хліба на воду. Подорослішавши, Олкотт стала підробляти гувернанткою і компаньйонкою, як і її героїня Джо, а також писати на продаж розповіді-сенсації. Ще дитиною Олкотт прагнула зробити все, аби сім'я уникла злиднів. По суті, написавши роман, вона витягла своїх близьких з бідності.

Факт 3. У книги "Маленькі жінки" майже десяток екранізацій, включаючи навіть аніме-серіал 1980-х. Одна з канонічних - кінокартина 1933 року, де Джо грає Кетрін Хепберн. Більш знаменитий сьогодні фільм 1994 го, в якому ця роль дісталася юній і чарівної Вайноні Райдер.

Читайте також: ВАЖЛИВІ ДЕТАЛІ В РОМАНІ НАБОКОВА "ЛОЛІТА"

Аніме-серіал "Історія кохання маленьких жінок", 1987

Факт 4. Олкотт ніколи не була заміжня, а тому і свою героїню Джо залишила без чоловіка. Але поки Луїза Мей Олкотт працювала над другою частиною роману, читачі дошкуляли її проханнями, щоб Джо вийшла заміж за Лорі, сусідського хлопця.

"Дівчата запитують, за кого вийдуть заміж "Маленькі жінки", нібито шлюб - це і кінець, і вінець життя жінки. Я не бажаю видавати Джо за Лорі, аби потішити читачів".
писала Луїза Мей Олкотт в щоденнику.

Але вона пішла на своєрідну поступку - можливо, щоб досадити читачам - видала Джо за прагматичного професора Баєра. Лорі довелося взяти в дружини Емі.

Факт 5. В "Маленьких жінках" 2019 року сестер грають Сірша Ронан (Джо), Емма Уотсон (Мег), Флоренс П'ю (Емі) і Елайза Сканлен (Бет). Цих дівчат навіть якось ніяково називати висхідними зірками: незважаючи на молодий вік, всі вони - знамениті актриси. Їх підтримує гра таких видатних голлівудських гранд-дам, як Меріл Стріп і Лора Дерн. Теодора "Лорі" Лоренса грає Тімоті Шаламе, який в 2018 році, у віці 22 років, мало не взяв "Оскар" за роль у фільмі "Назви мене своїм ім'ям".

Читайте також: "ПАПЕРОВІ МІСТА" ГРІНА: ПІДЛІТКИ, ЛЮБОВ, ДРУЖБА

Тімоті Шаламе у фільмі "Маленькі жінки", 2019

Факт 6. Олкотт написала роман "Маленькі жінки" всього за 10 тижнів. Луїза приступила до роману в травні 1868 р. Вона писала його дні й ночі безперервно і настільки йшла в роботу, що вона навіть забувала їсти та спати. 15 липня вона вислала редактору 402 сторінки. А у вересні, через 4 місяці, роман вже був виданий. Він став "довгограючим" бестселером і приніс Олкотт багатство і славу.

Факт 7. Прототипами для Мег, Бет і Емі стали сестри Луїзи Олкотт. Образ Мег Луїза писала зі своєї сестри - Анни. Вона була актрисою й закохалася в свого майбутнього чоловіка Джона Бріджа Пратта, коли вони разом грали в п'єсі. Ймовірно, весілля Мег описана за образом і подобою весілля Анни. Прототипом для Бет стала Ліззі, померла від скарлатини в 23 роки. Як і Бет, Ліззі підхопила хворобу від будинків, яким допомагала її мати. Прототипом для Емі стала Мей (Емі - це анаграма імені Мей), художниця, що жила в Європі. До речі, Мей була першим художником, чиї роботи виставлялися в Паризькому салоні. Вона померла при пологах у віці 39 років. А образ Джо Луїза писала з самої себе.

Читайте також: ГЕРАЛЬТ З РІВІЇ: ЦІКАВІ ФАКТИ ПРО ВІДЬМАКА

Фільм "Маленькі жінки", 1994

Факт 8. Режисер нової екранізації - Грета Гервіг. Спочатку планувалося, що вона лише адаптує сценарій, але потім, після успіху її фільму "Леді Берд", в якому, до речі, теж зайняті Сірша Ронан і Тімоті Шаламов, Гервіг віддали фільм повністю. "Леді Берд" вона зняла за власним сценарієм і була двічі номінована на "Оскар" - як режисер і як сценарист.

Факт 9. У "Маленьких жінок" 2019 року 6 номінацій на "Оскар-2020". В категоріях: кращий фільм, краща жіноча роль (Сірша Ронан), краща жіноча роль другого плану (Флоренс П'ю), кращий адаптований сценарій, кращі костюми, кращий саундтрек.

Читайте також: КНИЖКОВІ ВІДМІННОСТІ "ГАРРІ ПОТТЕРА" ВІД ФІЛЬМІВ

Фільм "Маленькі жінки", 1994

Факт 10. Орчард Хауз - будинок, в якому Олкотт писала "Маленьких жінок", - залишається відкритим для відвідувачів. Сім'я Олкотт проживала в Орчард Хауз, в Конкорді, штат Массачусетс. У 1868 році Луїза з небажанням покинула Бостон і повернулася додому, щоб приступити до написання роману. Зараз Орчард Хауз відкритий: можна пройти всередину, поглянути на малюнки Мей, розвішані на стінах, і на невеликий письмовий столик, який Бронсон змайстрував для Луїзи.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЛУЇЗА МЕЙ ОЛКОТТ "МАЛЕНЬКІ ЖІНКИ": 10 ЦІКАВИХ ФАКТІВ

# data[].attributes.attachment_link.description
Роман Луїзи Мей Олкотт "Маленькі жінки" користується популярністю і любов'ю у всьому світі. Півтора століття минуло з моменту випуску першого видання, а він як і раніше завойовує серця сучасних читачів "Маленькі жінки" - сімейна сага, що оповідає про долю чотирьох сестер Марч - сердечної красуні Мег, талановитої фантазерки Джо, лагідної і ніжною Бет і "шибеника в спідниці" Еммі.

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Маленькі

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Маленькі жінки" (укр)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фільми українською мовою онлайн в HD якості

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про фільм Маленькі жінки

Чудова, легка, яскрава костюмована романтична драма про дорослішання чотирьох сестер, що живуть в 1860-х роках в часи Громадянської війни в США та в епоху занепаду старої аристократії.

У центрі сюжету - четверо несхожих одна на одну юних сестер Марч - Джо, Мег, Емі та Бет. У розпалі громадянська війна в Сполучених Штатах, то ж разом зі своєю матір'ю вони чекають на повернення батька з фронту. Не зважаючи на відносну бідність, в сімействі Марч панує мир і гармонія, оскільки дівчата виховані в атмосфері любові і добра, тому цінують людські відносини набагато більше будь-яких матеріальних благ. Усі вони займаються звичайнісінькими справами дівчат із аристократичних родин середини XIX століття - гуляють, ходять на бали, а також усі разом закохуються в сусідського хлопчину Теодора.

Фільм "Маленькі жінки" (2019) буде цікаво дивитися онлайн українською мовою усім шанувальникам легких романтичних драм. Фільм - вже восьма екранізація знята за відомим однойменним романом Луїзи Мей Олкотт. Книга вийшла в двох томах у 1868 та 1869 роках.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аристократичних

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичайнісінькими

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
матеріальних

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленькі жінки

# data[].attributes.attachment_link.description
Чудова, легка, яскрава костюмована романтична драма про дорослішання чотирьох сестер, що живуть в 1860-х роках в часи Громадянської війни в США та в епоху занепаду старої аристократії. У центрі сюжету - четверо несхожих одна на одну юних сестер Марч - Джо, Мег, Емі та Бет. У розпалі громадянська

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1, скороч

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1, скороч. (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Луиза Мэй Олкотт – Маленькие женщины. [Аудиокнига]

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Луиза Олкотт

Маленькие женщины

Вместо предисловия

Пусть эта небольшая повесть

Все тайное со дна души поднимет,

Заставит вас подумать и понять,

Что нету доблести превыше доброты.

Пусть эта небольшая повесть

Представится вам вроде пилигрима,

Который вам поведал тьму историй,

Чтоб, их узнав, вы сделались мудрей.

Пусть эта небольшая повесть

Заставит вас задуматься о ближнем

И, несмотря на множество преград,

Обучит вас науке милосердия.

Из Джона Беньяна[1]

Глава I

Игра в пилигримов

- Ну что это за Рождество без подарков! - проворчала лежащая на ковре Джо.

- Ужасно быть бедным, - ответила Мег и со вздохом оглядела свое старое платье.

- Да уж куда хуже, - добавила маленькая Эми. - У одних девочек столько красивых вещей, что некуда девать, а у других вообще ничего нет!

Эми даже раскашлялась от досады.

- Ну, нам еще не так плохо. У нас, по крайней мере, есть отец с матерью, да и живем мы все вместе, - отозвалась из своего угла Бет, и голос ее звучал куда веселее, чем у остальных.

Услышав эти слова, девочки приободрились.

- Да, но папы-то с нами нет, - словно спохватилась Джо. - Когда мы теперь увидимся?

Тут все четверо снова затихли, и каждая невольно подумала о том, чего не сказала Джо: папа сейчас на войне[2], а значит, может вообще не вернуться.

Некоторое время сестры молчали.

- Вы же знаете, почему мама не хочет, чтобы мы дарили друг другу подарки на это Рождество, - сказала наконец Мег. - Зима предстоит трудная. И мама считает, что, пока мужчины воюют, женщины не имеют права тратить деньги на удовольствия. Конечно, от нас мало что зависит. Но будет справедливо, если мы пойдем на небольшие жертвы. Мама говорит, что такие жертвы должны приносить радость, но я... что-то не особенно радуюсь.

И, вспомнив, какие прекрасные вещи дарят обычно на Рождество, Мег грустно покачала головой.

- Да уж, невелика от нас польза: у каждой наберется не больше доллара. Вряд ли армия разбогатеет от таких пожертвований. Впрочем, я обошлась бы в этом году без подарков. Но мне так хочется купить "Ундину и Синтрама", - с тоской произнесла Джо, которая более всего на свете любила книги.

- А мне нужны ноты, - призналась Бет и вздохнула так тихо, что вздох ее услышали только кочерга да подставка для чайника.

- А я куплю коробку фаберовских цветных карандашей, - заявила Эми. - Они мне очень нужны.

- Но мама ничего не говорила о наших деньгах. Вряд ли она хочет, чтобы мы вообще от всего отказались. Хоть маленькие радости можно себе позволить? Нам ведь эти деньги не просто так достались! - с жаром произнесла Джо и тут же смутилась.

- Мне-то уж точно они достались не даром, - подхватила Мег. - Целыми днями учить этих кошмарных детей! Дома-то сидеть куда лучше!

- Все это просто пустяки по сравнению с тем, каково приходится мне, - сказала Джо. - Посмотрела бы я, как вам понравится сидеть целыми днями со взбалмошной старухой. Слушать ее брюзжание, исполнять прихоти, а она вечно всем недовольна! Угодить ей просто невозможно. Она все время меня пиявит. Так и хочется отхлестать ее по щекам. Или самой выброситься в окно, чтобы никогда больше не видеть этой старой карги.

- Грех, конечно, жаловаться, но мне кажется, моя работа еще хуже. Вас бы заставить мыть посуду и убираться! Знаете, как я устаю! И руки грубеют, я с трудом уже играю на рояле.

Бет грустно посмотрела на свои руки и громко вздохнула.

- Мне все равно хуже! - воскликнула Эми. - Вам не надо ходить в школу. Над вами не издеваются эти мерзкие девчонки! Не выучу урок - они надсмеиваются! И над моими старыми платьями, и над нашим папой, раз он разорился. Они станут надсмеиваться даже над носом, если он им не понравится.

- Эми, - заметила со смехом Джо, - надо говорить не "надсмеиваются", а "насмехаются".

- Неважно, - отмахнулась Эми. - Ты ведь прекрасно поняла меня, так чего иронизировать? К тому же, - с важным видом добавила она, - новые слова расширяют кругообзор.

- Да перестаньте вы препираться! О чем спорить? Конечно, лучше, если бы папа не разорился. Когда я была совсем маленькой, мы были богатыми. В те времена мы не думали ни о какой экономии, - вздохнула Мег.

- Ну да, а вчера ты говорила, что мы счастливее королевских детей. И что королевские дети, хоть и богатые, то и дело ссорятся и дерутся.

- Верно, Бет. Я не отказываюсь от своих слов. Конечно, нам приходится трудно. Но ведь мы и повеселиться умеем. Недаром же Джо прозвала нас веселой компанией.

- Вот-вот, - осуждающе заметила Эми. - И откуда только Джо набралась этих словечек!

И она бросила укоризненный взгляд на длинноногую Джо, которая по-прежнему лежала, вытянувшись на ковре.

Джо тут же села и принялась свистеть.

- Перестань свистеть, Джо! Ты ведешь себя как мальчишка.

- А я и хочу вести себя как мальчишка.

- Терпеть этого не могу!

- А я терпеть не могу благовоспитанных кривляк.

- "Птенчики в гнезде воркуют", - пропела Бет и скорчила такую потешную рожицу, что спорщицы весело рассмеялись.

Бет всегда выступала в роли примирительницы.

- Должна заметить, дорогие мои, что вы обе не правы, - назидательно произнесла Мег. Она была самой старшей и чувствовала за собой право давать советы остальным. - Ты, Джозефина, уже достаточно большая. Пора оставить мальчишеские замашки и научиться вести себя прилично. Пока ты была маленькой, еще куда ни шло. А сейчас посмотри, ты уже носишь прическу. И выглядишь как настоящая девушка.

- Никакая я не девушка! - упрямилась Джо. - А если все дело в прическе, лучше уж я буду до двадцати лет носить косички. - Она сорвала с головы сетку, и каштановые волосы тут же разлетелись веером. - Противно думать, что я когда-нибудь превращусь во взрослую мисс Марч. Надену длинное платье и стану чопорной, как индюк. Мне и так не повезло. Угораздило же меня родиться девочкой, когда я так люблю играть в мальчишеские игры! Всю жизнь жалею, что я не мальчик. А теперь еще больше. А то ушла бы воевать вместе с папой. Теперь вот сиди здесь и вяжи, точно древняя старуха!

Джо в сердцах так сильно встряхнула синий армейский носок, который вязала во время разговора, что спицы звякнули, а клубок шерсти покатился в угол.

- Бедная Джо! Наверное, тебе действительно не повезло. Но тут уж ничего не поделаешь, придется довольствоваться прозвищем. Впрочем, если хочешь, мы готовы считать тебя старшим братом, - сказала Бет.

При этом она ласково поглаживала Джо по густой шевелюре, и та могла убедиться, что несмотря на мытье посуды руки Бет остались по-прежнему нежными.

- Не могу похвалить и тебя, Эми, - продолжала Мег. - Ты впадаешь в другую крайность. Ты слишком чопорна и манерна. Пока это забавно, но если ты вовремя не остановишься, рискуешь превратиться в жеманную барышню. Как приятен человек, хорошо воспитанный и умеющий изящно выражать свои мысли! Ты же словечка в простоте не скажешь! Поверь, высокопарные речи звучат не лучше мальчишеского жаргона Джо.

- Итак, Джо - "сорванец", Эми - "жеманная барышня". Ну а я кто, по-твоему? - спросила Бет, готовая выслушать свою долю наставлений.

- Ты у нас прелесть, - ласково ответила Мег.

Никто из сестер не возразил. Бет, которую в семье звали Мышкой, была всеобщей любимицей.

А теперь, дорогие мои юные читатели, настало время хоть в общих чертах набросать портреты четырех сестер. Мы застали их декабрьским вечером за вязанием. В камине весело потрескивают дрова, а за окном идет снег.

Комната, в которой расположились сестры, обставлена самой простой мебелью, а ворс на ковре изрядно потерт. И все-таки здесь очень уютно. На стенах висят дорогие картины, в простенках высятся книжные полки, подоконники украшены хризантемами и рождественскими розами. Словом, по всему - настоящий семейный очаг.

Старшая сестра, шестнадцатилетняя Маргарет, очень хороша собой. Нежный овал лица, огромные глаза, красиво очерченный рот, густая шапка каштановых волос, красивые руки... Теперь вы представляете, что супруги Марч могут по праву гордиться своей старшей дочерью.

Джо, годом младше Мег, внешне являет полную ей противоположность. Высокая, худая, смуглая, она чем-то напоминает жеребенка. Она положительно не знает, куда девать свои длинные руки и ноги, и кажется, что они ей вечно мешают. Линия рта свидетельствует о решительности характера. А серые глаза словно пронизывают собеседника насквозь. Глаза Джо выдают все, что у нее на душе. И так как настроение у нее часто меняется, во взгляде можно прочесть то насмешку, то задумчивость, а порой и ярость. Густые длинные волосы - пожалуй, единственное украшение ее внешности. Но Джо они мешают, и она забирает их под сетку.

Сейчас Джо в самом "неудачном" возрасте. Небрежность в одежде, неуклюжие движения - все выдает в ней подростка, который вот-вот превратится в девушку, но почему-то изо всех сил сопротивляется природе.

Элизабет, или, как все ее называют, Бет, - ясноглазая тринадцатилетняя девочка. Розовощекая, гладко причесанная, говорит тихим голосом, удивительно миролюбива. Вот почему отец прозвал ее Тихоней. Она действительно будто живет в своем особом мирке и выходит из него только к тем, к кому питает любовь и уважение.

Эми, хоть и самая младшая, несомненно обладает самым сильным характером, да и достаточно высоко себя ставит. Белолицая, стройная, голубоглазая, с золотистыми кудрями до плеч, она держит себя несколько чопорно и во всем старается походить на настоящую взрослую леди.

Когда часы пробили шесть вечера, Бет подмела золу перед очагом и поставила к огню старые тапочки. Увидев это, девочки приободрились: скоро вернется Марми. Так сестры называли свою мать.

Мег оставила поучения и зажгла лампу. Эми тотчас освободила кресло, а Джо, позабыв об усталости, встала с ковра и подвинула тапочки ближе к огню.

- Они совсем износились, - заметила она. - Марми давно пора купить новые.

- Пожалуй, я это сделаю на свой доллар, - отозвалась Бет.

- Нет, я! - воскликнула Эми.

- Вы забываете, кто тут старший, - возразила Мег, но Джо не дала ей договорить:

- Нет уж! Когда папа уходил на войну, он сказал, что, пока не вернется, за мужчину в доме остаюсь я. Значит, и о маме в его отсутствие должна заботиться я. Так что новые тапочки - не ваша забота.

- Я предлагаю поступить так, - сказала Бет. - Себе мы в этот раз ничего покупать не будем.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленькі жінки - Луїза Мей Олкотт, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Луиза Олкотт Маленькие женщины Вместо предисловия Пусть эта небольшая повесть Все тайное со дна души поднимет, Заставит вас подумать и понять, Что нету доблести превыше доброты. Пусть эта небольшая повесть Представится вам вроде пилигрима, Который вам поведал тьму историй, Чтоб, их узнав, вы сделались мудрей.

# data[].attributes.headline
Вікторина до твору

# data[].attributes.body
Вікторина до твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Майн Рід "Вершник без голови". Вікторина

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитай книгу! Дай відповіді на запитання вікторини!

# data[].attributes.headline
Вікторина до твору

# data[].attributes.body
Вікторина до твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наша літературна вікторина присвячена одному з найзнаменитіших пригодницьких романів "Вершник без голови" англійського письменника Майн Ріда. Спочатку кілька слів про автора. Раптом знадобиться при відгадуванні запитань вікторини...

Томас Майн Рід народився в Ірландії в сім'ї пастора 4 квітня 1818. Здобувши освіту в Белфасті, він в 1840 році виїхав до США, де в якості журналіста брав участь у Мексиканській війні 1846-1848 рр.

У 1849 році Рід збирався взяти участь у Баварської революції, але передумав і відправився в Північну Ірландію. Будучи там пораненим, повернувся в Лондон, де і опублікував у 1850 році свій найперший пригодницький роман "Вільні стрілки", присвячений подіям Мексиканської війни. У 1854 році Рід одружився на юній аристократці, доньці свого видавця Дж. Хайда, п'ятнадцятирічній Елізабет Хайд.

У 1865 році виходить прославивший Ріда роман "Вершник без голови".

Майн Рід знову відправляється в Америку, але справи у нього не клеяться і врешті-решт він остаточно перебирається до Англії і разом з дружиною поселяється в Херефордширі.

Письменник страждав від депресії. Жив на пенсію, оскільки на гонорари утримувати сім'ю було важко. В останні роки життя Майн Рід перетворився на інваліда: він не міг пересуватися без милиць. Рід помер у Лондоні в 1883 році у віці 65 років.

На відміну від сумної долі письменника, його роман "Вершник без голови" очікувало світле майбутнє. Інтерес до нього не зникає дотепер.

Коротко про фабулу роману. Його дія відбувається в п'ятдесятих роках XIX століття в прикордонних районах штату Техас в США. Багатий плантатор Вудлі Пойндекстер зі своєю родиною, що складається із сина, дочки і племінника, переїжджає з штату Луїзіана в свій новий будинок, Каса-дель-Корво. У дорозі сім'я Пойндекстер знайомиться з Морісом Джеральдом - мустангером, ірландцем, що живе недалеко від військового форту Індж.

Влаштувавшись у Каса-дель-Корво, плантатор влаштовує великий прийом. На цьому прийомі присутній і Моріс Джеральд, який взявся доставити родині плантатора два десятки диких коней. Відповідно з ірландським звичаєм, він дарує рідкісного мустанга доньці плантатора, чим ще сильніше розпалює любов в її серці й ненависть в душі її двоюрідного брата. Той вирішує прибрати молодого мустангера зі свого шляху...

І ось племінник Колхаун застає Моріса і Луїзу в саду і підмовляє брата Луїзи Генрі на те, щоб той убив мустангера. Однак Морісу вдається піти неушкодженим. Генрі ж, вислухавши сестру, вирішує, що поступив нерозумно. Він збирається наздогнати Джеральда і вибачитися перед ним. Вночі він виїжджає навздогін за мустангером. Слідом за Генрі виїжджає і його кузен Колхаун, але з іншою метою: він знає, що завтра Моріс їде в Ірландію, і вирішує вбити його цієї ночі.

Наступного ранку, зібравшись на сніданок, сім'я Пойндекстер виявляє, що Генрі, всупереч своїй звичці не прийшов на сніданок. У будинку його теж не виявилося. У цей час знаходять у прерії його кіня, без вершника і вимазаного кров'ю. Усі думають, що Генрі убитий. На пошуки тіла і вбивці споряджається загін, який знаходить докази смерті юнака. Під час пошуків цей загін зустрічає жахливого вершника без голови...

Отже, це зав'язка роману. Ми не ставимо собі за мету перессказивать повністю його сюжет, вважаючи, що читач, який зважився відповідати на питання нашої літературної вікторини його прочитав. Отже, в путь!

Вікторина створена за джерелом:
Переклад А.Ю. Макарової, Харків, "Фоліо" - "Золоте століття", 1995
Ілюстрації Н.М. Кочергіна та ін. художників

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вершник без голови

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дитячий сайт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скарби папча

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вікторини для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літературна вікторина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
молодий мустангер

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Александр Иванович

# data[].attributes.attachment_link.title
Вікторина за романом "Вершник без голови" Майн Ріда

# data[].attributes.attachment_link.description
Наша літературна вікторина присвячена одному з найзнаменитіших пригодницьких романів "Вершник без голови" англійського письменника Майн Ріда. Спочатку кілька слів про автора. Раптом знадобиться при відгадуванні запитань вікторини... Томас Майн Рід народився в Ірландії в сім'ї пастора 4 квітня 1818. Здобувши освіту в Белфасті, він в 1840 році виїхав до США, де в якості журналіста брав участь у Мексиканській війні 1846-1848 рр.

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
РІД, Томас МАЙН (Reid, Thomas Mayne - 04.04.1818, Балліроні, Ірландія - 22.10. 1883, Лондон) - англо-американський письменник. Батько і дід Ріда були священиками. Всупереч батьковій волі Томас відмовився від традиційної для родини професії і наприкінці 30-х pp., коли йому виповнилося двадцять, подався в Америку.

У Новому Світі юнак сподівався розбагатіти, проте його спонукали до мандрів і пристрасть до пригод, і прагнення побачити країну, яка на той час багатьом здавалася бастіоном ідей демократії та свободи. Життя Ріда було не менш захоплюючим, аніж його книги. В Америці він спробував безліч професій: торгував, віршував, учителював у аристократичній родині, був мисливцем, репортером, редактором газети, клерком провіантної контори і навіть наглядачем на плантаціях (утім, від цієї останньої посади він відмовився, не бажаючи шмагати рабів). У 1843 р. Рід узяв участь у торговій експедиції річками Платт і Міссурі. Саме тоді він вперше побачив американський Захід, краще познайомився з життям індіанців. Восени того ж таки року, перебуваючи у Філадельфії, Рід зустрівся з Е. А. По і заприязнився з ним. Згодом, після смерті По, він захищав великого романтика від наклепницьких зазіхань критики.

У 1847 р. почалася війна США з Мексикою. Рід добровільно вступив до лав американської армії. За хоробрість він отримав звання старшого лейтенанта, а невдовзі став капітаном (згодом йому подобалося називати себе "капітаном Майн Рідом"). У вересні 1847 p., під час штурму фортеці Чапультепек, Рід був важко поранений у стегно. Він лікувався у штаті Огайо, в гостинній домівці свого приятеля, і саме тоді написав свій перший роман "Вільні стрільці" ("The Rifle Rangers"), що вийшов друком в Англії у 1850 р.

У 1849 p., довідавшись про бурхливі події у Європі, Рід разом із гуртом друзів залишив Америку, щоб узяти участь у баварській та угорській революціях, проте їхній корабель прибув у Ліверпуль надто пізно, коли повстання вже були придушені. Рідприсвятив революційним подіям роман "Дружина-дитина" ("The Child Wife"), героєм якого став ірландський революціонер Мейнард. Написаний у середині 50-х pp., цей роман побачив світ уже після смерті автора, у 1885 р.

Відтак, відвідавши родину в Ірландії, Рід подався у Лондон. Тут він познайомився з аристократичною сім'єю Хайдів і невдовзі, у 1853 p., одружився з їхньою донькою Елізабет. У цей період Рід зажив слави людини екстравагантної і романтично налаштованої. Він дефілював вулицями Лондона у мексиканському костюмі, у сомбреро, а власний будинок побудував на кшталт мексиканської гасієнди. Щоправда, лондонський бомонд поставився до Ріда вельми непривітно. Його республіканські переконання, глузування над самодержавною російською монархією, критика політики британського уряду дратували багатьох можновладців. Ріду не вдалося заснувати у Лондоні власний журнал, редакції газет відмовлялися з ним співпрацювати.

Будучи непрактичною людиною, Рід опинився на межі банкрутства. Зрештою, у жовтні 1867 р. письменник знову вирушив до Америки. Проте й у США його чекало розчарування. Заснований Р. журнал "Вперед" ("Onward") не здобув широкого визнання і невдовзі його довелося закрити. Загострилася хвороба, викликана пораненням, і в 1870 р. він повернувся до Англії. Протягом останніх років життя письменникові довелося боротися зі злиднями та хворобами. Він помер у Лондоні у 1883 р.

Розквіт творчості Ріда припадає на 1850-60 pp. Саме у цей період він написав свої найвідоміші романи: "Білий вождь" ("The White Chief", 1855), "Квартеронка" ("The Quadroon", 1856), "Оцеола", "Вершник без голови" ("The Headless Horseman", 1865). P. плідно продовжив традиції Д. Дефо та Дж.Ф. Купера, поєднуючи у своїй творчості риси роману мандрів і пригодницького роману. Письменник прагнув синтезувати у своїх романах розважальні та повчальні елементи. У тогочасній Великобританії, яка була могутньою колоніальною і морською державою, велику популярність здобули книги про життя Африки, Індії, Америки. То був період географічних відкриттів та експедицій, результатами яких завжди жваво цікавився Рід. Зрештою, життя самого Ріда - невтомного мандрівника - стало цінним матеріалом для його творчості. Особисті спостереження письменник доповнював відомостями, запозиченими з документальних джерел, відтак бездоганність його описів флори та фауни екзотичних країн визнавали навіть географи.

Описи природи відіграють у романах Ріда особливу роль. Письменник нерідко робить перерву у найнапруженішу мить розповіді, щоби розказати про невідому європейському читачеві тварину або рослину. Взаємини людини зі світом природи, пізнання цього світу та боротьба з ним під пером Ріда набуває рис захопливої пригоди, стає важливою ланкою у розвитку сюжету (варто згадати хоча б епізод урятування Віргінії від алігатора в "Оцеолі" чи втечу Луїзи та Моріса від диких мустангів у "Вершнику без голови"). Іноді Рід взагалі відмовляється від традиційної романної інтриги, висуваючи на передній план суто просвітницькі завдання. Так, зміст невеликої дилогії "Полювання на рослин" ("The Plant Hunters", 1857) та "Скелелази" ("The Cliff Clim-bers", 1864) складають епізоди, у яких ідеться про знайомство двох мандрівників Каспара і Карла з багатою флорою та фауною Індії. Разом з героями читач дізнається про особливості поведінки екзотичних тварин: биків чоурі, гірського цапа, губатого ведмедя, про властивості соку пальміри чи горіха поуні.

У романах Ріда провідну роль відіграють не характери, а події. Його герої потерпають від зрадливої долі, потрапляють у залежність від випадкового збігу обставин, змушені долати несподівані перешкоди. Персонажі Ріда є доволі умовними, вони не наділені глибокими психологічними характеристиками. Позитивні герої вирізняються винятковою шляхетністю, вони здатні бути відданими друзями і палкими коханцями, і їхня приваблива зовнішність є віддзеркаленням їхньої внутрішньої сутності. Натомість їхні антагоністи - люди ниці, підлі, зажерливі, а нерідко ще й бридкі зовні. Проте саме герої, створені Рідом, стали запорукою популярності його романів. Незламні у злигоднях, мужні та справедливі, вони завжди прагнуть до перемоги добра над злом і покликані стати життєвим прикладом для юних читачів Ріда.

Своєрідність пригодницького роману Ріда полягає в тому, що гостросюжетність письменник поєднує з важливими проблемами сучасності. Так, у "Квартеронці" головною перешкодою на шляху героїв до щастя стає рабство Аврори Автор, вдаючись до яскравих деталей, обґрунтував думку про ганебність і антигуманність рабства. Читач стає свідком жорстоких тортур, яких зазнають невільники, переслідування рабів-утікачів за допомогою спеціально натренованих собак, продажу рабів з аукціону. Лише несподіваний збіг обставин, своєчасна допомога закоханого в Аврору Едварда та її колишньої господині Ежені Безансон рятують героїню від зазіхань підступного негідника Домініка Гайара. котрий купив її на аукціоні. Рід не був активним прихильником аболіціонізму, вважаючи, що рух за скасування рабства в Америці призводить лише до посилення ворожнечі між Північчю та Півднем, проте картина рабства, створена у "Квартеронці", пафос обурення письменника дає підстави зарахувати цей роман до творів аболіціоністської літератури, поряд із "Хатиною дядька Тома" Г. Бічер-Стоу.

В "Оцеолі, вожді семінолів" ("Oceola, the Seminole", 1858) P. аналізує проблеми американської політики у ставленні до індіанців, перегукуючись, таким чином, з пенталогією про Шкіряну Панчоху Купера. Сюжет "Оцеоли" пов'язаний з історичними подіями 30-х pp. XIX ст., коли американський уряд ужив заходів для остаточного викорінення індіанського племені семінолів з території Флориди, що призвело до війни із семінолами. У романі розповідь про ці події ведеться від імені сина плантатора Джорджа Рендольфа. Після закінчення військового училища у Вест-Пойнті він змушений брати участь у війні з індіанцями, проте дії "блідолицих загарбників" обурюють героя. Рендольф, як і сам Рід, симпатизує семінолам. Не випадково прибічники дій американського уряду - агент Томпсон, ад'ютант Скотт, молодий плантатор Рінтгольд та його друзі Спенс і Вільямс - змальовані у вкрай негативних барвах.

Одним із найяскравіших образів роману є вождь племені семінолів Оцеола. Автор щиро захоплюється своїм героєм, підкреслюючи його шляхетність, мужність, безкорисливість, відданість рідному народові. Рід, без сумніву, ідеалізує історичну постать Оцеоли: у вождя витончені манери, патетична мова, він ладен ризикувати життям, щоби прийти на допомогу своєму білому другові Джорджу Рендольфу. Таке трактування образу пояснюється намаганням письменника спростувати наклепницьку писанину американської преси, спрямовану проти індіанців та їхніх вождів. Захоплений американцями у полон, Оцеола помирає у неволі, але союз сестри Оцеоли Марії і Джорджа Рендольфа наприкінці роману символізує мрію Р. про об'єднання всіх людей, незалежно від їхнього расового походження.

Тип пригодницького роману, створений Рідом, набув розвитку у творчості Брет Гарта, Р.Л. Стівенсона, Г.Р. Хагтарда, Дж. Конрада. Ріда можна також вважати одним із фундаторів детективного жанру. Його роман "Вершник без голови", поряд із новелами По, справив помітний вплив на творчість В. Коллінза та А. Конан Дойля. Дія роману відбувається у Техасі, після закінчення війни США з Мексикою. Письменник відтворює тривожну атмосферу повоєнного Техасу (території, через яку вибухнула війна), недовірливе ставлення людей одне до одного. Конфлікт ґрунтується на суперництві двох героїв - Моріса-мустангера і капітана Кассія Колхауна, закоханих у доньку плантатора, красуню Луїзу Пойндекстер. Як і в інших творах P., це конфлікт шляхетності і підлості, добра і зла. Кассій - ниций і підступний, натомість Моріс - щирий, безкорисливий і хоробрий. Зав'язкою карколомного сюжету стає криваве вбивство Генрі Пойндекстера, брата Луїзи. У скоєнні цього злочину підозрюють Моріса, але його відданий друг - старий мисливець Зебулон Стамп - ретельно розслідує цю справу і, врешті, викриває справжнього вбивцю - Кассія Колхауна. Автор постійно тримає читача у напруженні. Поступово перед нашими очима з'являються нові докази, і ми разом з героями роману просуваємося до розкриття таємниці загадкового вершника без голови. Створюючи гостросюжетну розповідь, Рід, проте, не забував і про свої освітні завдання. Перед читачами постає широка панорама прерії, автор розповідає про норови її мешканців: диких мустангів, койотів, грифів, створює вражаючу картину смерті.

Романи 70-80-х pp. вирізняються домінуванням авантюрних мотивів: "Смертельний постріл" (1873), "Сигнал біди" ("The Flag of Distress", 1876), "Загублена гора" ("The Lost Mountain", 1883). З-поміж пізніх творів Ріда слід виокремити роман "Напівкровка" ("The Half Blood", 1875), у якому знову звучать мотиви боротьби індіанських племен.

# data[].attributes.attachment_link.title
Рід Томас Майн: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
РІД, Томас МАЙН (Reid, Thomas Mayne - 04.04.1818, Балліроні, Ірландія - 22.10. 1883, Лондон) - англо-американський письменник. Батько і дід Ріда були священиками. Всупереч батьковій волі Томас відмовився від традиційної для родини професії і наприкінці 30-х pp., коли йому виповнилося двадцять, подався в Америку.

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Всадник 

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Всадник без головы" (рос.) 1973

# data[].attributes.attachment_link.title
Всадник без головы (советский фильм экранизация Майн Рида)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 4

# data[].attributes.body
Аудіокнига 4

# data[].attributes.attachment_link.title
Майн Рiд. Вершник без голови (частина 4)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 3

# data[].attributes.body
Аудіокнига 3

# data[].attributes.attachment_link.title
Майн Рiд. Вершник без голови (частина 3)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2

# data[].attributes.attachment_link.title
Майн Рiд. Вершник без голови (частина 2)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Майн Рiд. Вершник без голови (частина 1)

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Майн Рід

Вершник без голови

(Дивовижна техаська історія)

Переклад Володимира Митрофанова

ПРОЛОГ

Техаський олень, що заліг на ночівлю серед прерії (1), раптом прокидається, розбуджений тупотінням кінських копит.

Він не залишає свого лігва, навіть не одразу зводиться на ноги. В цих місцях, де він почуває себе господарем, живуть і дикі коні, що мають звичай пастися ночами. Він тільки підводить голову й, виставивши роги над високою травою, дослухається, чи не почує знову того звуку.

Аж ось кінське тупотіння долинає знов, але цього разу в ньому чути й щось нове. Це - дзвін металу, лункі удари підків об каміння.

Зачувши цей звук, такий промовистий для його вуха, олень миттю змінює поведінку. Підхопившись зі свого лігва, він мчить прерією навскач, а тоді спиняється, щоб подивитись назад, на того, хто порушив його сон.

(1) Прерія - північноамериканська рівнина з мішаною рослинністю, переважно трав'янистою.

В ясному світлі місяця, що лине з південного неба, [5] він упізнає свого найбезжальнішого ворога - людину. Вона наближається верхи на коні.

Гнаний інстинктивним страхом, олень уже ладен тікати далі, та щось у цьому вершнику - якийсь неприродний вигляд - змушує його прикипіти до місця.

Торкаючись тремтливими стегнами вершків високої трави та обернувшись назад, він невідривно дивиться на непроханого гостя, і в його великих карих очах відбиваються водночас страх і подив.

Чому ж олень так довго не зводить очей з коня та вершника? Кінь як кінь, чудова тварина,- засідланий, загнузданий, з усіма належними прикрасами на збруї. Усе в нього на місці, нічого йому не бракує, ніщо не може викликати подиву чи тривоги. Ну, а вершник, людина? Е, стривайте! От із н и м таки щось негаразд, щось у ньому незвичайне й моторошне - чогось йому бракує!

О небо! В нього ж немає голови!

Навіть нерозумна тварина здатна це помітити, отож, подивившись ще якусь хвилю зляканими очима, не в змозі збагнути, що то за химерна потвора глузує. з його оленячої уяви, охоплений жахом олень знов кидається навтіки й спиняється лише тоді, коли, перепливши річку Леону, залишає те страхіття аж ген за бистрою її течією.

А тим часом вершник без голови, анітрохи не зважаючи на сполоханого оленя - навіть не помітивши ні його самого, ні його панічної втечі,- їде собі далі.

Він теж простує до річки. Та,на відміну від оленя, начебто нікуди не квапиться, а посувається вперед тихою, повільною ступою, безгучно, мов на якійсь урочистій церемонії.

Скидається на те, що він увесь поринув у задуму,- бо зовсім попустив поводи й не перешкоджає коневі раз у раз скубати траву по дорозі. Та й ні словом, ні порухом не поганяє його вперед, коли той, наполоханий дзявканням койота(2), спиняється, задирає голову й злякано хропе.

Як видно, ним цілком заволоділо якесь глибоке почуття, і жодна звичайна подія не може привернути його увагу. А що то за почуття - цього він не виказує ні словом, ні звуком. Переляканий олень, власний кінь,

(2) Койот - луговий вовк.

[6]

луговий вовк та ще опівнічний місяць - оце й усі свідки його мовчазної задуми.

Плечі вершника загорнуті в серапе (3), поли якого під подувами вітру відхиляються і відкривають частину його тулуба; на ногах у нього високі гетри з ягуарової шкури; маючи такий надійний захист від нічної роси й тропічних злив, він їде вперед, мовчазний, як зорі, що сяють над його головою, байдужий до всього, як цикади, що сюрчать у траві, як нічний вітрець, що ворушить поли його серапе.

Нарешті щось начебто пробуджує вершника від задуми, і його кінь наддає ходи. Струшує головою, радісно ірже і, витягши шию та роздувши ніздрі, мчить клусом, а потім учвал. Та причина цього лише одна: кінь зачув, що близько річка.

Він не спиняється, аж поки не заходить у воду так глибоко, що бистра течія хлюпає йому в боки й сягає до колін вершникові. Тварина жадібно п'є, а напившись, перепливає на той бік річки й жваво піднімається схилом берега.

Нагорі кінь зупиняється, так ніби вершник дає йому час обтруситися. Лунко бряжчать стремена і збруя: здається, то гуркоче грім у хмарі нічних випарів, білих, як бризки водоспаду.

Та ось із цієї світної хмари виринає постать вершника без голови. Він знову простує вперед. Кінь, тепер уже начебто керований острогами й поводами, більш нікуди не збочує, а біжить прудко і впевнено, ніби ця дорога йому давно знайома.

Попереду аж ген до обрію розкинувся відкритий простір прерії. На тлі ясно-синього неба видніє темна постать, схожа на потворного кентавра; поступово віддаляючись, вона зрештою зникає з очей у примарному місячному присмерку.

Розділ І ВИГОРІЛА ПРЕРІЯ

Проміння полудневого сонця лине з ясного блакитного неба на неозору рівнину Техасу десь за сотню миль від старовинного іспанського міста Сан-Антоніо-де-Бе-

(3) Серапе - широкий мексиканський плащ-покривало.

[7]

хар. Аж ось серед цього золотого сяйва виникає низка предметів, що ніяк не пасують до навколишнього краєвиду, бо виказують присутність людей там, де немає і знаку людських осель.

Предмети, про які йдеться, неважко розпізнати. Навіть з великої відстані видно, що це вози-фургони - усі із сніжно-білим полотняним верхом, напнутим на заокруглені ребра підпор.

Тих фургонів десять - видимо замало як на торговий караван чи урядовий обоз. Найімовірніше, вони належать якомусь переселенцеві, що приплив до цього берега й верстає тепер шлях до одного з нових поселень на річці Леоні.

Фургони повзуть прерією дуже повільно, так що здаля їхнього руху майже непомітно. Між фургонами темніють силуети запряжної худоби, а що обоз таки посувається вперед, видно хіба з того, як то кидається навтіки сполохана зі свого пообіднього лігва антилопа, то з криком шугає вгору з трави цибатий кроншнеп. І жодне з них не може збагнути, що то за дивовижні, чудиська вдерлися до їхнТХ привільних володінь.

Ніде більше по всій прерії не помітиш ані поруху - не пролетить птах, не пробіжить звір. О цій порі дня все живе під тропічним небом завмирає або ж ховається в затінок. Лише людина, спонукувана пожадливістю чи марнославством, нехтує закони природи й кидає виклик пекучому сонцю.

Певно, і власник тієї валки фургонів із таких, бо, незважаючи на виснажливу полудневу спеку, уперто простує далі.

Те, що він переселенець - та ще й неабиякий,- засвідчує багато прикмет. І ті десять великих фургонів піттсбурзького виробництва, що їх насилу тягнуть по восьмеро мулів; і розмаїтий вантаж, який вони везуть: сила-силенна всякого харчу, дорогі - й не просто дорогі, а розкішні - меблі, живий товар у вигляді темношкірих жінок та дітлахів; і чималий гурт піших чорних, і кольорових невільників, які бредуть поряд з фургонами або, збивши до крові босі ноги, ледве шкандибають позаду; і легка, запряжена пещеними кентуккійськими мулами дорожня карета на чолі обозу, з чорним кучером, що впріває від спеки у своїй лівреї. Усе говорить про те, що це не якийсь бідний житель північних штатів шукає собі нового притулку, [8] а заможний південець їде вступати у володіння вже придбаною садибою.

І це справді так. Обоз належить плантаторові, який дістався кораблем до Матагорди, що на березі Мексиканської затоки, і тепер перетинає прерію, прямуючи до своєї нової оселі.

У групі вершників, що, як і годиться, їдуть на чолі обозу,- сам плантатор, Вудлі Пойндекстер, високий худорлявий чоловік років п'ятдесяти, з жовтавим хворобливим обличчям, суворий і гордовитий на вигляд. Одяг на ньому простий, але видимо дорогий: вільний альпаковий сюртук, чорний шовковий жилет і нанкові штани. З-під жилета видно сорочку з найтоншого полотна, комірець якої пов'язано чорною стрічкою. На ногах, засунутих у стремена,- черевики з м'якої, добре вичиненої шкіри; на голові - крислатий солом'яний капелюх, що затіняє обличчя.

Поряд з ним два вершники, один праворуч, другий ліворуч: юнак, якому не більше двадцяти років, і чоловік, років на шість-сім старший за нього. Перший - син плантатора; щирим веселим обличчям він дуже різниться й від суворого батька, й від похмурого, навіть лиховісного з виду третього вершника, що доводиться йому двоюрідним братом.

Юнак одягнений у бавовняну блузу небесно-блакитного кольору й штани з тієї самої тканини - вбрання, що якнайкраще пасує до південного клімату й разом з білою панамою дуже личить йому.

Його двоюрідний брат - відставний офіцер з волонтерів - у військовій формі з синього сукна та синьому сукняному кашкеті.

Трохи осторонь їде ще один вершник, про якого, зважаючи на його білу шкіру,- щоправда, не таку вже й білу,- теж годиться щось сказати. Грубі риси обличчя, дешевий одяг, червонястий плетений канчук у правій руці, яким так вправно орудує цей чолов'яга,- усе виказує в ньому наглядача над пішим супроводом каравану, наглядача і погонича водночас.

У кареті, або ж так званій каріолі, яка являє собою щось середнє між фургоном і колясою, сидять дві дівчини. Одна з них із сніжно-білою шкірою, це дочка - єдина дочка - Вудлі Пойндекстера, друга, з чорним як ніч обличчям,- її служниця.

Караван переселенців прибув сюди з берегів Міссісіпі, із штату Луїзіана. Сам плантатор родом не з цього [9] штату, тобто він не креол (4); проте обличчя його сина, а ще дужче - тендітне личко, яке час від часу визирає з-за завісок карети, виразно свідчать про те, що вони належать нащадкам однієї з тих молодих француженок, які понад сто років тому перепливли Атлантичний 'океан, везучи з собою в скриньках папери, що засвідчували їхню доброчесність.

Вудлі Пойндекстер, власник великих цукрових плантацій, один з найвизначніших і найбундючніших аристократів Півдня, уславився своєю марнотратною гостинністю, яка зрештою і змусила його продати свій маєток на Міссісіпі й разом з родиною та мізерними рештками "нігерів" (5) перебратися в дикі прерії ігівденно-західного Техасу.

Сонце вже майже сягнуло зеніту, і подорожні ступають по власних тінях. Зморені лютою спекою, білі вершники мовчки сидять у сідлах. Навіть піший чорний супровід, менш чутливий до сонця, облишив свої безугавні балачки й, поділившись на купки, тихо плен-тає за фургонами. Лише вряди-годи урочисту, мов на похороні, тишу порушує різкий, як постріл, виляск батога або гучне басовите "вйо!", що злітає з товстих губ того чи того чорношкірого візника.

Поволі, неначе навпомацки, посувається обоз.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вершник без голови - Томас Майн Рід, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Майн Рід Вершник без голови (Дивовижна техаська історія) Переклад Володимира Митрофанова ПРОЛОГ Техаський олень, що заліг на ночівлю серед прерії (1), раптом прокидається, розбуджений тупотінням кінських копит. Він не залишає свого лігва, навіть не одразу зводиться на ноги. В цих місцях, де він почуває себе господарем, живуть і дикі коні, що мають звичай пастися ночами.

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.headline
Тести до твору "Блак

# data[].attributes.body
Тести до твору "Блакитна дитина"

# data[].attributes.attachment_link.title
Анатолій Дімаров 

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитай! Склади тест

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У гроно талановитих майстрів української прози повоєнного часу ім'я Анатолія Дімарова вписувалося повільно й важко. Принаймні, офіційне його визнання припізнилося на два десятиліття, коли брати за точку відліку 60-ті роки, впродовж яких одна за одною виходили частини роману "І будуть люди" (1964, 1966, 1968). Лише за останню - "Біль і гнів" (1974, 1980) автор був удостоєний Шевченківської премії.

Втім, читацький загал визнав А. Дімарова ще раніше; перші романи "Його сім'я" (1956) та "Ідол" (1961) були досить популярними, хоча великої преси не мали.

На сьогодні доробок А. Дімарова вже хто зна чи й умістився б у добрий десяток томів. Загальномистецька їхня вартість, звичайно, не в усьому однакова, оскільки мінявся не лише час, а й художні смаки. Мінявся й сам автор, що розпочав життєвий шлях в учительській сім'ї на Полтавщині (народився 5 травня 1922p.), встиг воювати, ковтнув повітря окупації і навіть деякий час партизанив.

Феномен дімарівського стилю має дві виразні ознаки: глибоко народний психоколорит і пов'язану з ним оповідність вираження через слово і в слові. Недарма найулюбленішим жанром письменника в роки творчої зрілості стали ним у прозі узаконені "історії" - сільські, містечкові, міські - себто художні структури, де авторство розчиняється в матеріалі, що виповідає себе "сам". Його внесок у новітню українську прозу, можливо, тим непересічний, що майже адекватно виражає народне пережиття історії. Стверджувати, що ця історія надто відрізняється од офіційних чи наукових її версій, може, й не варто: події та "етапи" і там, і там практично тотожні. А факти - різні. Так, революція, громадянська війна, сталінські й окупаційні жахи мали б народ, здавалося, коли не підкосити, то морально втомити. Та й ближчі до нас часи вимивали в ньому багато з того, що, подібно до гумусу, формувалося віками й так само, як цей родючий шар, в лічені роки не відновлюється. Але ж і не в лічені нищиться. Роман "І будуть люди", який з отого шару увібрав добру третину, досить детально унаочнює, що ж саме - коли не здобув, то з усіх сил беріг - і зберіг! - наш проріджуваний революцією та громадянською війною, сортований колективізацією й смертно вдарений голодомором українець у тому минулому, од якого найлегше було б раз і назавжди відхреститися.

Десятки дімаровських героїв, переживши голодомор, ходили залюбки на лекції, які "читав" їхній же сільський комсомолець Твердохліб, і, мов діти, скаржилися на нього районному начальству за те, що "забороняє Володька танцювати в сільбуді, каже, що то вже буржуйські пережитки. А співать дозволяє тільки "Інтернаціонал"...

- А ви б, може, "Галю" хотіли? - ще з більшим запалом Володя.

- А хоть би й "Галю"! Чим погана пісня?

- Тим, що її класові вороги співали!"

Думку про людяність цих людей автор виніс у заголовок свого роману не тому, що її шукав серед них, а щоб явити її читачеві "євангельськи" - як сущу, якою вона є, була й пребуде там, де нею тільки й рятувались. Епопея Дімарова цю рятівну силу передає навіть самою інтонаційною палітрою авторської розповіді, щедрої на все, чим народ оберігав себе од душевної черствості та оглухлості, що мертвлять кожного, хто не помітив, як за ідейною пильністю втратив здатність розрізняти добре і зле.

Війну перемогло саме народне життя. "Болем і гнівом" письменник стверджує це пристрасно, доконано, завершуючи свою величну фреску окупаційного лихоліття епізодом, що найвиразніше оголює полемічний нерв усієї епопеї. Єдина на всю спалену Тарасівку жінка Ганна Лавриненко відтягла з подвір'я мертвого німця, намила картоплі, знайшла обгорілий шолом і мовчки заходилася варити в нім нехитру селянську їжу.

"Отой шолом і привернув увагу військових.

Військові в'їхали у спалене село вантажною машиною: двоє в кабіні, двоє у кузові, й одразу ж побачили Ганну, яка сиділа застигло над вогнищем. Військові були з фронтової газети, і один із них, наймолодший, аж шию витягнув, бо вгледів, у чому варить Ганна картоплю. Він одразу ж подумав, що неодмінно напише про цю жінку і шолом, він складав уже подумки фрази, красиві й гучні: про війну, про звитягу наших солдатів, про безсмертя народу.

А Ганна ні про що те не думала: Ганна просто варила картоплю".

У цьому "просто варила картоплю" і є весь Дімаров, як мислитель і як художник.

Таким він постає і в сільських, містечкових та міських "історіях", кількість яких зростає, а зміст соціально ширшає й поглиблюється. Започатковані вони були збіркою "Зінське щеня" (1969), що народжувалась у полтавському хуторі Малий Тікач, мешканці якого, як це й трапляється в усіх відстояних сільських громадах, "породичалися" з більшістю людських цнот і вад, зогріваючи й караючи ними не лише сусідів, а й самих себе.

У нього, в цей праліс, де побувала війна, похазяйнували повоєнні нестатки та нехлюйство, і заводить читача сільськими своїми історіями А. Дімаров. Роблячи це не для пейзанських захоплень і не для ілюстрації сумнозвісної сільської "дикості", а для того, щоб вникнути в таїну життєстійкості одних і самознищення інших.

Ці соціально та психологічно болючі питання зринають і після знайомства з книжкою "Постріли Уляни Кащук" (1978), - вона разом з попередньою увійшла до підсумкового видання А. Дімарова "Сільські історії" (1987). Більшість її персонажів - теж люди літні, їм довелося дивитись у вічі найстрашнішому лихові - насильницькій смерті, яка в роки війни сліпо й легко косила всіх підряд, а ось біля них кружляла довше, одержуючи, бува, облизня. І часто через те, що боялись вони передусім не її, а осуду власної совісті.

Посутньо про таке, як у війні, але безкровне вже прорідження реліктово "чистих" народних натур, їхнє поступове струхлявіння чи то в болоті застійного побуту, чи в духовно пісному грунті сучасних мегаполісів розмірковує А. Дімаров у книжках "Містечкові історії" (1987) та "Боги на продаж. Міські історії" (1988). Обидві вони густо населені людьми, чиї здебільшого скособочені долі свідчать про явну кризу цінностей, що їх держава мала, з одного боку, за моральний абсолют, а з іншого - чи не щодень ігнорувала. Нехтуючи при тому й характери, де ті цінності прижились, аби врешті-решт стати разом з їхніми носіями нікому не потрібними. А бува, й офіційно переслідуваними, як це сталося з молодим робітником ("Термінальна історія"): боротьбою з приписками він тільки того й добився, що судової справи проти себе. Таку ж неможливість пробитися бодай до здорового глузду, який подеколи підміняв усунуту з офіційних установ совісність, ілюструють трагічні історії доведеної до самогубства школярки ("Дітям до шістнадцяти"), котрій її ж учителі грубо інкримінували розпусту; або молодого зятя, що прийшов у сім'ю нареченої з крилами, але під тиском міщанського пресу мусив їх потайки пообтинати ("Крила").

Звична для дімаровського стилю, де зболена, а де й навдивовижу терпляча (од самої ж бо людини у цім світі залежить далеко не все), просвітленість інтонаційної палітри письма у згаданих і подібних до них творах ("До сина", "Жизнь є жизнь", "Медалі", "Білі троянди, червоні троянди", "Дзвони") з часом відчутно загасає, поступаючись місцем дедалі важче стримуваному сарказму. Особливо у творах "Попіл Клааса", "В тіні Сталіна", де на авансцену виходять раніш недосяжні для художнього заглиблення зловісні тіні минулого. Робити з цього висновок щодо якихось докорінних змін манери письма, звісно, не варто: вона коли й робить якісь поступки, то лише матеріалові чергової оповіді. Це засвідчує й коротка повість "Самосуд" (1990), в основу якої ліг випадок, відомий авторові ще з часів війни, коли жіноцтво накинулось на арештованого німцями енкаведиста, що морив їхній район голодом, і самочинно його покарало.

Слід гадати, що схожі з цією повістю твори, які або вийшли вже друком (скажімо, "Притча про хліб" - вилучені колись із роману "І будуть люди" глави про 33-й рік), або тільки автором замислюються, ставлять метою доповнити картину всенародного життя од революції до наших днів. Їхню вартість для майбутнього важко переоцінити, йдеться ж бо про високохудожній доробок, в якому розлите не тільки співчуття до народу, а й гордість за нього. Негучна і без оскомних ідейних узагальнень. На цім у Анатолія Дімарова грунтується все - од наскрізного пафосу малих і великих епічних полотен до найдрібніших елементів змісту й стилю, що в єдності своїй творять художній світ, куди олжі шлях був заказаний. Як офіційній, так і літературній.

Г. Штонь

Історія української літератури ХХ ст. - Кн. 2. - К.: Либідь, 1998.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дімаров Анатолій Андрійович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
У гроно талановитих майстрів української прози повоєнного часу ім'я Анатолія Дімарова вписувалося повільно й важко. Принаймні, офіційне його визнання припізнилося на два десятиліття, коли брати за точку відліку 60-ті роки, впродовж яких одна за одною виходили частини роману "І будуть люди" (1964, 1966, 1968).

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 4

# data[].attributes.body
Аудіокнига 4

# data[].attributes.attachment_link.title
Блакитна дитина (Частина 4)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 3

# data[].attributes.body
Аудіокнига 3

# data[].attributes.attachment_link.title
Блакитна дитина (Частина 3)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2

# data[].attributes.attachment_link.title
Блакитна дитина (Частина 2)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Блакитна дитина

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БЛАКИТНА ДИТИНА

Коли мій син приносить незадовільну оцінку, дружина запитує з трагедійними нотками в голосі:

- Це що?.. Що це таке?!.

І тиче пальцем у сторінку щоденника, де стоїть двійка або навіть трійка, схожа на злющого шершня: така ж маленька голівка, таке ж велике, хижо націлене черевце з гострим жалом на кінці. Тож дружина тиче пальцем у того шершня так, немов хоче зігнати його із сторінки щоденника, і все допитується:

- Що це таке, я питаю?..

Син мій - ані слова у відповідь. Тільки палахкотять відстовбурчені вуха.

Чого вони в нього такі великі й червоні? Невже і в мене колись були отакі?

Не добившись відповіді на перше питання, дружина переходить до іншого:

- Розказуй, що ти там накоїв?

Цього разу голос у неї такий, наче вона запитує: кого ти там зарізав?

Обличчя сина приходить у рух. Часто скліпують повіки, посмикуються щоки, розтуляються й затуляються губи, посіпується гостреньке підборіддя, а розвихрений непокірний "півник" на голові стирчить наївно й беззахисно.

- Ми, той... Я, той... Ну, бігали... - починає мій син видушувати із себе слова. - А тоді, той... каталися...

- На чому каталися?

Син мій здивовано дивиться на маму: як вона не розуміє найелементарніших речей! На чому ж іще можуть кататися порядні хлопці, як не один на одному!

- Далі! - суворо вимагає дружина, не без підстав підозріваючи, що це ще не все.

- Ну, той... Сів на Олеся, а він навіз мене...

- На що навіз?

- На той... На Параску Михайлівну...

- О боже!..

- Вона, мамо, не впала! - додає швиденько син. - Тільки побігла...

- Ще б не побігти! Два отакі белбаси врізались у спину! Чи у тебе є що в голові?

Син цього не знає, тому й мовчить.

- А ти чого мовчиш? Поговори хоч ти з ним, бо він на мене уже й вухом не веде!

Це вже до мене.

Я швиденько гашу цікавий вогник у очах (мені страх хочеться довідатись, як швидко бігла Параска Михайлівна!) і, набравши якомога строгішого вигляду, кажу:

- Це - недобре! Це дуже, сину, недобре!

- Твій тато ніколи такого не робив! - вставляв дружина для зміцнення мого авторитету.

Син швидко зиркає на мене, і я читаю в його очах чи то здивування, чи то співчуття.

- Так, не робив, - видушую я із себе.

А бабуся, яка самовіддано любить онука, додає, зібравши обличчя в молитовні зморщечки:

- Твій татусь, коли був отаким, як ти, ніколи не балувався.

- І приносив додому відмінні оцінки! - додав дружина.

- Усі вчителі не могли ним нахвалитися...

- Бо він не був хуліганом!..

- Він спокійно сидів на уроках...

- І не завдавав учителям жодних прикрощів...

Мій син усе нижче клонить голову. Блакитна дитина, викликана прямо з небес бабусею та мамою, пурхає над моєю головою, вимахуючи сніжно-білими крильцями, сяє рожевими щічками і докірливо дивиться на забіяку повними всіх на світі чеснот голубими очима.

- Ну, йди, - зжалюється врешті над сином дружина. - Йди і постарайся хоч трохи бути схожим на тата, коли він був отаким, як ти!

У бабусі, моєї старенької мами, при оцій фразі починають підозріло посіпуватись губи, а я опускаю очі: мені здається, що зараз у мене точнісінько такі вуха, як у сина, - ліхтарі ліхтарями.

Син, важко зітхнувши, іде роздягатися. Він уникає мене поглядом, і я його добре розумію. Адже коли б оця блакитна дитина залетіла багато-багато років тому в наш п'ятий "Б" клас, вона не вирвалася б звідти живцем. А якщо й вирвалася б, то з обдертими крилами. І найбільше отого блакитного пір'я, звичайно ж, лишилося б у моїх жменях!

Весь той день, до пізньої ночі, не давала мені спокою ота блакитна дитина. І я врешті-решт зрозумів, що не спекаюся її, поки не розповім усієї правди.

Усієї до кінця.

Отже, про блакитну дитину.

ПОЧОМУ ЯБЛУКА З ЧУЖОГО САДУ

У дядька Матвія був найвищий пліт, найзліший собака, найважчий кийок і найсмачніші в саду яблука. Іще дядько Матвій мав найбільші, з лопату, долоні із зашкарублою, як тертушка, шкірою, і грубезний голос, а надто коли він погрожував:

- Походіть мені, походіть! Упіймаю - голови всім геть поскручую!

І ми ніскільки не сумнівалися в тому, що й справді поскручує. При одному тільки погляді на його страшні руки у нас починало потріскувати в шиях, тож ми обходили дядька Матвія десятою дорогою.

Я, може, і не наважився б полізти в сад до дядька Матвія, якби не однокласниця Оля з чудернацьким прізвищем - Чровжова. Об прізвище це спотикався кожен новий учитель, поки наламував собі язика.

Пам'ятаю, як появився у нас молоденький учитель географії, та ще на біду трохи й заїка. Поки вчитель той викликав нас по одному, щоб познайомитися, все йшло гаразд. Та ось він добрався до Олі Чровжової.

- Ч-ч-ч-ч...

Все більш червоніючи, учитель "чикав", як горобець, поки ми закричали всім класом:

- Чров-жо-ва!

Він, бідолаха, так і не навчився вимовляти оте рідкісне прізвище.

І ми не раз користувалися цим.

Бувало, захворіє Оля, географ, побачивши порожнє місце за партою, цікавився:

- Ч-чому не п-прийшла Оля?

- Яка Оля? - запитували ми.

Ми добре розуміли, кого він мав на увазі, але вдавали, що ніяк не можемо здогадатися. Географ червонів з великої досади і починав "чикати", намагаючись вимовити прізвище Олі.

Робили ми так не тому, що не любили географа. Навпаки, він досить швидко встиг зацікавити нас своїм предметом, розповідаючи про далекі заморські краї, про нашу неосяжну країну так, наче сам оце щойно повернувся звідтіль і все те бачив на власні очі. Ми захоплено слухали про таємничих африканських пігмеїв, про казкову Індонезію, всіяну тисячолітніми храмами, про тропічні ліси Амазонки, в яких ще не ступала людська нога, про мандрівку Арсеньєва по Уссурійському краю, і нудний підручник з географії оживав прямо у нас на очах, починав дихати цікавим неповторним життям. Отже, ми поважали Віктора Михайловича, але це не заважало нам при кожній нагоді примусити його "почикати" над прізвищем Олі.

Над прізвищем, яке протягом одного шкільного року здавалося мені наймелодійнішим. Та хіба тільки мені?

Майже кожен хлопець з нашого класу вважав за свій обов'язок штовхнути, вщипнути Олю, посмикати її за коси. І може, від того, що їх найчастіше смикали, у Олі були найдовші серед усіх дівчат коси. Чорні, товсті, вони звисали до пояса і надавали гордовитого вигляду смаглявому обличчю з великими терновими очима.

Отож якось, коли ми веселим гуртом поверталися з школи, Оля, що почувала себе маленькою царицею серед вірних васалів, примхливо сказала, кивнувши гарненьким підборіддям на сад дядька Матвія:

- Як би я хотіла скуштувати отого яблука!

І зиркнула лукаво на мене.

Я одразу простягнув своєму найвірнішому другові Ванькові книжки й чорнильницю:

- Тримай!

- Ти що, здурів?!

- Держи і картуз!

Тут уже й хлопці переконалися, що я не жартую. Якщо вже зняв картуза та віддав товаришеві, значить, збирається лізти до саду всерйоз. Бо дядько, впіймавши в саду чи на городі непрошеного гостя, в першу чергу одбирає картуз: єдиний на селі документ, який засвідчує особу господаря.

Пліт був високий, та мені хотілося, щоб він виріс до неба. Щоб я ліз по ньому і ліз, а йому не було кінця-краю. Бо мені здавалося, що дядько Матвій причаївся по той бік і, як тільки я виставлю голову, так і скрутить мені в'язи!

Осідлавши пліт, сторожко дивлюся в сад. Залитий сонцем він стоїть у світлій тиші, - ні тобі дядька Матвія, ні навіть лютого Полкана.

А внизу мої товариші-однокашники: задерли голови, не спускають очей.

І поперед усіх - Оля Чровжова.

Зібравшись із духом, зістрибую в сад. Швидко біжу до найближчої яблуні з побіленим стовбуром, мавпою видираюсь наверх. Лізу все вище і вище, поміж розлоге гілля, щоб заховатись у листі.

Ху!.. Найстрашніше, здається, позаду.

Вибираю найстигліші яблука, гарячково пакую до пазухи І коли пазуха наповнюється, вирішую злазити. Глянув униз і обмер.

Піді мною, задерши догори морду, стоїть чорний, мов із пекла, Полкан. Очі червоні, грива наїжачена, з ікластої пащеки виривається тихе гарчання: злазь, мовляв, злазь, я тебе тут уже зустріну!

Де він узявся? Коли встиг підбігти? Наче сидів у землі вижидаючи, поки я видеруся на яблуню!

Висну на гілляці, не наважуючись злізти. Полкан же, бачачи, що я не дуже поспішаю до нього, гарчить усе лютіше, розгріба задніми лапами землю.

Отоді я й вчинив помилку, в якій каюся й досі.

Якби я принишк собі непорушно, Полкан, може, і дав би мені спокій. Але коли йдеться до погибелі, то сам собі накинеш петельку: я вибрав найважче яблуко і пожбурив униз на Полкана.

Ображене собаче виття переповнило сад. Скажено валуючи, пес підскочив до яблуні, почав гризти стовбур, а мене так і винесло на найвищу гілляку!

На несамовитий гавкіт вибіг дядько Матвій. Босоногий, у розхристаній сорочці, з розпатланим волоссям на непокритій голові: мабуть, обідав, а то й дрімав по обіді.

- Ану злазь! Злазь, сучий ти сину!..

Я щосили вчепився в гілку, приріс до неї всім тілом, У відчаї дивився на своїх друзів, які, вгледівши дядька Матвія, дременули так, що тільки п'яти миготіли та віддувалися сорочки. Оля ж Чровжова, Оля, заради якої й затіялась уся ця акція, спокійнісінько йшла, віддаляючись, по той бік вулиці!

- Злазь, кажу! - кричить до мене дядько Матвій і, розпалившись не менш од Полкана, починає щосили трусити яблуню.

Яблука падають, а я висну. Яблука густо торохкотять об землю, я ж наче приріс до гілляки. Тоді дядько Матвій приносить довжелезну тичку і намагається мене нею збити.

Гнаний страхом, я пробую здертись ще вище. Гілка не витримала, і я шаснув донизу.

Я, мабуть, дуже забився б, якби не Полкан. Він, видно, хотів ухопити мене на льоту і поплатився за те власною спиною. Полкан поповз геть, а я опинився в руках дядька Матвія.

Чому він не скрутив мені в'язи в ту першу хвилину, я й досі не знаю. Він тільки ухопив мене, мов обценьками, за руку і поволік у найдальший куток саду.

Там росла густа кропива. Скільки я живу, а більше не бачив такої розкішної кропиви. Такої зеленої, такої молодої і такої жалкої. Дядько Матвій нахилився і почав голою рукою рвати оту кропиву. Нарвавши добрячий пучок, скомандував:

- Скидай штани!

- Не скину!

Тоді дядько Матвій, не питаючи моєї згоди, сам заходився знімати штани...

Кажуть, що кропивою лікують од ревматизму. Якщо це так, то я не захворію на ревматизм, поки й житиму.

# data[].attributes.attachment_link.title
Блакитна дитина - Анатолій Дімаров, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
БЛАКИТНА ДИТИНА Коли мій син приносить незадовільну оцінку, дружина запитує з трагедійними нотками в голосі: - Це що?.. Що це таке?!. І тиче пальцем у сторінку щоденника, де стоїть двійка або навіть трійка, схожа на злющого шершня: така ж маленька голівка, таке ж велике, хижо націлене черевце з гострим жалом на кінці.

# data[].attributes.headline
Біографія авторки

# data[].attributes.body
Біографія авторки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Галина Миколаївна Малик народилась 12 серпня 1951 року в м. Бердянську на Запоріжжі в сім'ї службовців. Батько був ученим агрономом, мати - педагогом. На початку 1964 року разом з батьками переїхала в селище Середнє на Ужгородщину.

Закінчила школу, потім філологічний факультет УжДУ (1980). Працювала старшим методистом відділу наукової інформації з питань культури і мистецтва Закарпатської обласної наукової бібліотеки. У 1991 році стала головним редактором видавництва "Закарпаття". У 1998 році - редактор і видавець журналу для дітей "Віночок", який відродила через 50 років і презентація якого відбулася в Ужгородській гімназії.

Пише українською і російською мовами, перекладає з болгарської. Вперше її вірші опублікувала "Закарпатська правда" у жовтні 1967 року. Друкувалася в обласних та республіканських газетах "Молодь України", "Сільські вісті", "Зірка", "Вісті України", журналах "Малятко", "Барвінок", "Перець", "Початкова школа", "Прапор", "Радянська жінка", "Веселка", колективних збірниках "Дзвінке джерело", "Первоцвіт", "Веселий ярмарок".

Галина Малик - лауреат премії ім. О. Копиленка журналу "Барвінок" (1988) за повість-казку "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії".

Поетеса визнана також переможцем конкурсу 1987 року за твори для дітей, опубліковані на сторінці "Перченя" упродовж року.

Член Національної спілки письменників України з 1991 року. Фантастична повість письменниці "Злочинці з паралельного світу" визнана кращим твором 1997 року після опублікування її журнальної версії у часописі "Барвінок" і нагороджена міжнародною премією Степана Феденка (США).

За підсумками обласного творчого конкурсу "Закарпатська книга від Кирила та Мефодія до наших днів" добре відома маленьким читачам Галина Малик відзначена як автор творів для дітей (2000 рік). У 2003 році письменниця Галина Малик стала лауреатом літературної премії імені Лесі Українки. Вручення нагороди відбулося у Новограді-Волинському, на батьківщині поетеси.

Галина Малик увійшла у дитячий світ надзвичайно щиро. У набутку в неї чимало книжок вийшло в Ужгороді і Києві. Авторка книжок для дітей "Страус річкою пливе" (1984), "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії", "Неслухняний дощик" (1989), "Незвичайні пригоди Алі" (1997). Серед юної аудиторії стали популярні її книжки-іграшки "Пантлик і Фузя" (1989), "Королівство АНУ", "Пантлик і Фузя сперечаються", "Пригоди Іванка і Беркутка" (1990), "Чорний маг і зачароване місто" (1994) та збірка перекладів з російської мови Даниїла Хармса "Я тепер автомобіль" (1994).

Повість "В стране Недо-недо" опублікована російською, а також у перекладі англійською, угорською, іспанською, італійською, німецькою, французькою мовами (журнал "Миша". Москва, 1988).

Поетеса, письменниця, драматург, видавець допомагає молодим поетам і літераторам у становленні, допомагає їм у друці книг, школярів заохочує до перших проб пера. Часто приходить на зустріч з дітьми в школи, бібліотеки.

Творча й неординарна особистість, головний редактор ВАТ "Видавництво "Закарпаття", лауреат премії ім. Лесі Українки, поетеса, Член Асоціації творчих жінок Закарпаття, Галина Малик розширює своє поле зору, поглиблює і збагачує погляди на життя, дозволяє повніше його відчувати. Веде активне громадське життя, яке випрозорюється новими гранями, новими рівнями спілкування, ідей, творчих задумів. Її люблять і поважають, чекають її нових творів, зустрічей з новими героями.

# data[].attributes.attachment_link.title
Малик Галина Миколаївна: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Галина Миколаївна Малик народилась 12 серпня 1951 року в м. Бердянську на Запоріжжі в сім'ї службовців. Батько був ученим агрономом, мати - педагогом. На початку 1964 року разом з батьками переїхала в селище Середнє на Ужгородщину. Закінчила школу, потім філологічний факультет УжДУ (1980).

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до книги<

# data[].attributes.body
Буктрейлер до книги

# data[].attributes.attachment_link.title
Бук трейлер: Галина Малик «Злочинці з паралельного світу»

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Злочинці з паралельного світу

Розділ 1. Три прибульця
Надворі лив дощ.

Уже зовсім мокрий, безпритульний пес Рекс нарешті знайшов не закладене цеглою вікно підвалу. Він протиснувся у вузький отвір. У підвалі було темно. "Мабуть, бліх повно... - подумав Рекс і обтрусився. - Зате хоч тепло".

Очі звикли до темряви. Рекс почав шукати місце, де б можна було лягти і трохи поспати.

Уже другий день йому не щастило.

Вчора якийсь хлопчисько боляче поцілив йому каменем у голову. Від сирості нила скалічена нога. Її ще влітку переїхав якийсь "крутяк" на "Мерседесі". І з позавчора йому нічого не вдалося знайти на смітниках.

"Невже люди перестали їсти м'ясо?" - сумно думав Рекс, вмощуючись на якомусь дранті в кутку підвалу.

Рекс почав було дрімати, як раптом йому вчувся шерех. Пес різко підняв голову - на нього дивилися блискучі очі.

Шерсть на Рексовому загривку наїжачилася, і він загарчав.

Навпроти нього сиділи три пси - такі ж чорні, волохаті, великі, як і він сам. Різниця була лише в тому, що Рекс був брудний та худий, а вони - чистенькі та вгодовані.

- Здоров! - мовив середній пес.

Рекс пробурчав у відповідь щось нерозбірливе.

- Мене звати Пол, - продовжив незнайомець. І, кивнувши спочатку праворуч, а потім ліворуч, сказав: - А їх - Тер і Гейст. Ми - з паралельного світу.

- Ххр-р-р, - спробував прочистити горло Рекс і розгублено перепитав: - 3 я... якого світу?

- З па-ра-лель-но-го! - повторив Пол.

- Та він все одно не зрозуміє, - озвався Тер.

- Ми - це ти, тільки в іншому часі, в іншому місці й за інших обставин, - пояснив Гейст.

- Ну й що далі? - похмуро спитав Рекс, який все одно нічого не второпав.

Тер пошкрібся за вухом:

- Здається, мене вже вкусила блоха! Давайте швидше, бо потім цих бліх не здихаєшся!

- Так от, - швидко заговорив Пол, - ми вирішили втрутитися у ваше життя, щоб допомогти безпритульним.

- Розумієш, сил нема спостерігати, як ви тут мучитесь, - додав Гейст.

- Ой, у мене по череву точно блоха лазить! - верескнув Тер.

- Та помовч нарешті! - гавкнув на нього Пол. І знову звернувся до Рекса: - Ми вирішили дпробувати допомогти тобі та іншим безпритульним, бо далі так тривати не може.

- Але чому ви вирішили почати саме з мене? - буркнув Рекс.

- Бо ти ж - Рекс, що означає "цар", з кого ж нам було починати?

- А чому я взагалі повинен вам вірити? - раптом засумнівався Рекс. - Якщо ви такі розумні, краще зробіть так, щоб тут з'явилася не зовсім обгризена бараняча кістка!

- Братця, кінчай розмову, у мене від бліх уже вся шерсть ворушиться! - заскавучав Тер.

- От нав'язався на нашу голову! - сердито гавкнув Гейст. - Тут серйозна справа, а він зі своєю красою носиться! Замовкни, бо у нас вже немає часу!

Пол глянув на годинник з великими червоними цифрами, що світився на його задній нозі. На циферблаті враз замигтіла зелена цяточка.

- Ну от, добалакалися, наш час скінчився, - сердито мовив Пол і знову звернувся до Рекса: - Слухай уважно. Ти повинен негайно зустріти одного хлопця - звати його Хроня. Зараз він їде в електричці. Вона прибуде на вокзал о дванадцятій годині ночі. Хроня теж безпритульний. А далі що робити...

Раптом постаті усіх трьох псів почали прозорішати і розвіялись, наче туман, у півмороці підвалу.

Розділ 2. Зустріч
Рекс добрався до вокзалу і сховався під старим вагоном, що стояв у тупику.

"Хроня, Хроня... - бідкався він. - Як я його знайду? А якщо й знайду, то що далі? Я ж по-людському розмовляти не вмію! Хлопець... Знаю я цих хлопців. Як тільки побачать собаку - камінь у руку і давай знущатися... А може, це мені все з голоду приверзлося?"

Здалеку почав наростати стукіт коліс. Рекс визирнув з-під вагона. Ревматичний вокзальний годинник показував за дві хвилини дванадцяту.

Захеканий старий електровоз прогуркотів повз Рекса й зупинився. З вагонів електрички почали виходити люди.

Ось вже й останній пасажир підтюпцем вибіг з вокзалу. Ре^сс чекав. Невдовзі почулися легкі обережні кроки. Пес насторожився.

Пролунав легкий свист. Він обережно висунув голову з-за колеса й побачив перед собою якусь купу лахміття. З неї стирчала скуйовджена голова. Двоє блакитних очей дивилися просто на Рекса.

- Ти Рекс, чи що? - спитала купа лахміття. - Вилазь, тільки не кусайся!

- Чого б це я кусався? - несподівано сам для себе людським голосом проговорив Рекс і, вражений, затнувся. - Я-а-ак це я?.. - забелькотів він.

- Точно, Рекс, - сказав хлопець, бо це був хлопець, а не купа лахміття. - Давай, давай, це я, Хроня! Пішли, я знаю одне місце, бо знову на дощ збирається!

Рекс, ще не прийшовши до тями, покірно поплентався за хлопцем.

Вони пройшли дворами, спустилися брудними сходами й опинилися в старому покинутому будинку.

Серед підвалу, на перевернутому ящику з-під горілки "Кайзер", у щербатій філіжанці стояла свічка. Хроня чиркнув сірником і запалив її. Рекс почав озиратися.

По кутках накидане дрантя, картонні коробки, уламки дерев'яних ящиків.

Хроня кинув щось на підлогу. Рекс побачив, що це була стара вовняна ковдра, у яку Хроня загортався. Сам хлопець був невисокий, худий і дуже брудний.

- Ти що, живеш тут? - несподівано для себе спитав Рекс. І завмер, бо ще ніяк не міг звикнути, що вміє розмовляти, наче людина.

- Та ні, - сказав Хроня, скидаючи мокрі черевики. - Іноді ночую, коли приїжджаю в це місто. А підвал ще взимку знайшов, як тільки втік з інтернату. Тут спокійно, ніхто сюди не ходить, так що не бійся.

- А я й не боюсь, - буркнув Рекс і ліг на підлогу.

Зненацька купа картону в кутку заворушилася. Рекс схопився на ноги й загарчав. З-під картонної коробки поволеньки вийшов здоровенний сірий котище з лисою від лишаю головою. На ній подекуди стирчали шерстинки так, що здавалося, ніби його невміло постригли. Кіт потягнувся й сказав:

- Не пісяйте кип'ятком, чуваки! Я свій. А дражнять мене Ратою.

"Ну й дива! - не міг отямитися Рекс. - І цей шпарить полюдському!"

Він знову було простягнувся на сухій підлозі, але тут зі сходів донеслося ляпання крил. До кімнати залетів великий барвистий папуга. Від різкого помаху його крил свічка згасла.

У темноті почулося котове сичання, потім шум боротьби і вигуки: "Дур-р-рень!", "А, то ти так!", "Шантр-р-рапа!"

Коли Хроня знову запалив свічку, Рата саме випльовував перо, а папуга сидів на водогінній трубі майже під стелею і дзьобом поправляв скуйовджене пір'я.

- Ну й пр-р-рийомчик! - сердито сказав папуга. - Шантр-р-рапа! Я з пор-р-рядної р-р-родини! Я не дозволю! Хто тут Р-р-рекс?

- И-й-й-я, - озвався Рекс, що знову схопився на ноги, як тільки до кімнати залетів новий гість.

- Запр-р-росити - запр-р-росили, а чому за пор-р-рядком не стежите?! - закричав папуга. - Може, я ще не зовсім безпритульний! Може, мене ще знайдуть! Може, він уже шкодує!

- Хто шкодує? - спитав Хроня.

- Хто-хто... Хазяїн! - далі кричав папуга. - Я ж не навмисне йому в тарілку какнув! Ну так у мене вийшло! А він! Одразу з балкона викидати! О! Він ще буде каятись! Шантр-р-р-апа! А тут ще цей, бритоголовий, кидається! - і папуга заходився знову вкладати пір'я.

- Попереджати треба, - нарешті виплюнув пір'їну кіт. - Я думав, чувак, що ти голуб. А нащот хазяїна - забудь! Якщо вони викидають - то це вже назавжди, - і Рата сердито сплюнув на підлогу.

Розділ 3. Знайомство
Після Ратиних слів папуга замовк і сердито наїжачився.

- Ось я, - продовжив кіт, - як мене лишай постриг і хазяйка вигнала, гадаєш, скільки разів я повертався? Вісім! І що, гадаєш, так і розігналася вона мене назад брати? Мітлою мене з двору виганяла! Навіть їсти й разу не дала, хоча б хліба шматочок! Ну, я їй це ще згадаю! А тебе хто викинув? - повернувся він до Хроні.

- А мене так давно викинули, що я навіть не знаю, хто, - сказав Хроня. - Я давним-давно в інтернаті живу. Тільки хреново там, тому я сам утік. Вони мене шукали-шукали, а потім плюнули.

- Бач! Бач! - стрепенувся папуга. - Щасливий, тебе шукали! Мене, може, теж шукають!

- Так вони ж не тому шукали, щоб мені краще було, а щоб на них начальство не капало, - пояснив Хроня. - А їм самим начхати, чи живий я, чи ні...

- А моїй хазяйці не байдуже, бо я хор-р-роший, хор-р-роший, кр-р-расивий! - знову закричав папуга.

- Слухай, ти, чувак, заткни пельку, бо дістанеш фейсом об тейбл! - засичав Рата. - Кр-р-расивий! - перекривив він папугу. - Дивитись треба, куди какаєш! Поналітали тут, приблуди!

- Сам ти пр-р-риблуда! Сам пр-р-риблуда! - закричав ображений папуга.

- Це я приблуда? - засичав кіт. - Та я, якщо хочеш знати, автохтон, я тут з діда-прадіда!

- Авто... хто? - спитав Хроня.

Чувак, пресу треба читати! - презирливо сплюнув Рата. - Це я нещодавно газету таку на смітнику знайшов - "Котяча Брись" називається. І там написано, що всі, хто ще з діда-прадіда на одному місці живуть, називаються автохтони. І їм на цьому місці належить все - і калюжі, і смітники, і підвали, і взагалі вся земля! А ті, хто чужі - хай сидять тихо! Ось тебе як звуть? - спитав він папугу.

- Фер-р-рі мене звуть, Фер-р-рі! - гордо закинув папуга голову.

- Ти диви, чувак, ще й під свого косиш! - роздратовано сказав Рата. - Який ти Фері, якщо ти сюди аж з Африки приканав?! І повинен тихо сидіти!

- Ну, все! - спинив їх Рекс. - Ще нам тут не вистачало людських розборок. Краще давайте вирішувати, що далі робити. Для чого і хто нас сюди зібрав? І як це ми всі заговорили, наче люди?

- Я замовкну, замовкну, - не вгамовувався папуга Фері, - хай і цей бр-р-ритоголовий замовкне! Мене сюди запр-р-росили! Сказали: "Йди туди, там буде Р-р-рекс". От я й пр-р-рилетів, а тут ця шантр-р-рапа... - не встиг він договорити, як Рата підстрибнув і висмикнув у нього з хвоста ще одну пір'їну. Котові очі зловісно світилися.

- Ох ти, дурнуватий пучок пір'я, - сказав кіт, вдаючи, ніби й не збирався добиратися до папуги, - це ж були три пси. Я ще одразу подумав, що мені хана буде - такі здоровенні. А вони нічого. Кажуть, шкода нас. Кажуть, щось робити треба. А що? Хіба ти примусиш мою стару відьму мене назад забрати? Та нізащо! Вона краще пушку купить і відстрілюватись буде!

- Ну що ж, - сказав Хроня. - Давайте лягати спати, бо ось і свічка догорає. А взавтра щось придумаємо.

Розділ 4. Нові прибульці
Вранці першим прокинувся Рекс.

В ...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
паралельного

# data[].attributes.attachment_link.title
Злочинці з паралельного світу читать онлайн, Галина Малик

# data[].attributes.attachment_link.description
Цю книжку читати цікаво. І не тому, що йдеться про Чорнобильську зону, де, як знає кожен поважаючий себе геймер, розгортаються безкінечні історії "Сталкера". І не тому, що "звірі - розмовляють". І не тому, що йде безупинна боротьба за життя, й люті та хитрі протистоять добрим.