# data[].attributes.headline
С. ЛАҐЕРЛЕФ. БІОГРАФІЯ

# data[].attributes.subject
С. ЛАҐЕРЛЕФ. БІОГРАФІЯ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЛАҐЕРЛЕФ, Сельма Оттілія Лувіса (Lagerlof, Selma Ottiliana Lovisa - 20.11. 1858, Морбакка - 16.03. 1940, там само) - шведська письменниця, лауреат Нобелівської премії 1909 р.

Лаґерлеф народилася в сім'ї власників маєтку Морбакка у провінції Вермланд. її батько був відставним військовиком, мати - вчителькою. Змалку вона поринула у світ народних казок і легенд, які розповідали їй та її братам і сестрам бабуся та няня. Сельма була особливо уважною слухачкою, оскільки у три роки її розбив параліч, і вона не могла гратися, як усі діти. Лише після тривалого лікування у шпиталі Стокгольма 1867 р. Їй повернули здатність рухатися. Вона пристрасно захоплювалася книжками: читала шведів Е. Теґнера, К. М. Бельмана, данця Г. К. Андерсена, англійців В. Скотта й Т. Майн Ріда. Їхні твори переносили її у чарівний світ вимислу. Про своє життя та захоплення вона писала в новелі "Казка про казку" ("En saga om en saga", 1908), де помітний вплив Г. К. Андерсена, який назвав книгу про себе "Казка мого життя", у книгах "Морбакка" ("Marbacka", 1922), "Мемуари дитини" ("Ettbams memoarer", 1930), "Щоденник" ("Dagbok", 1932).

Письменниця зізнавалась, що бажання присвятити себе літературі виникло в неї ще у семилітньому віці; їй все здавалося, що прийде хтось розумний і добрий, хто прочитає написане нею і видасть. Але складні умови життя, розорення сім'ї, якій довелося продати Морбакку, змусили її вступити в Учительську семінарію (1882- 1885), закінчивши яку вона стала працювати в школі у невеличкому селищі Ландсткруна (1885-1895). Усі ці роки вона намагалася писати. Але це був час панування у літературі реалізму, а ті враження, які тіснилися в її голові, не вкладалися в жорсткі рамки реалістичного аналізу сучасності. Але якось Лаґерлефдала собі волю та написала дві новели, у яких оповідь набула романтичної яскравості, емоційної насиченості, ідо них увійшов той елемент фантастики, який зберігся у її свідомості під впливом казок, що їх вона почула в дитинстві і які жили усі ці роки в її душі.

У 1890 р. газета "Ідун" оголосила конкурс на кращу новелу. Лаґерлеф вирішила взяти участь, але важко було знайти час, вільний від занять, а тут ще їй довелося поїхати в гості, й лише за останню ніч оголошеного терміну вона зуміла завершити розпочате. Несподівано для самої себе вона здобула першу премію і пропозицію продовжити працю. Друзі дали їй пристановище і звільнили від тягаря вчительської праці. Так вона змогла завершити розпочате, і 1891 р. з'явився її перший і найзнаменитіший твір "Сага про Єсту Берлінґа" ("Gosta Berlings saga"). Назвати ці 36 новел, об'єднаних образом головного героя, позбавленого сану священика Єсти Берлінґа, романом неможливо - це відтворення минулого Швеції, в якому органічно поєднуються реальність і казковий колорит з усіма його надприродними подіями. Це дійсно сага - сказання. Сам образ головного героя трансформувався з оповіді батька письменниці про якогось молодика, надзвичайно веселого, здатного розважити будь-яку компанію, чарам якого не могла протистояти жодна жінка; згодом він став пастором. У письменниці він отримав своє ім'я, а його пасторська кар'єра розпочалася ще до перших сторінок "Саги".

На перших сторінках Єста постає пастором-п'яницею, котрому доводиться самому покинути свою парафію, він опускається до того, що пропиває санчата з мішком борошна, довірені йому голодною дитиною. Протверезівши, обдертий, без копійки в кишені, голодний, герой розуміє, що мусить сам себе стратити за цей непрощенний злочин: лягає в замет, аби там замерзнути. Його вирятовує майорша з Екебю - найбагатша і найвладніша жінка в околиці. Він поселяється в неї у т. зв. "кавалерському" корпусі, де живуть пани, які з тих чи інших причин опинилися на маргінесі життя. Майорша дає їм прихисток, їжу й одяг. Кожен з її кавалерів - особистість, у кожного є своє нереалізоване покликання. Але жодною працею вони не можуть займатися - лише танцювати на балах, якщо ще зберегли силу, розповідати цікаві історії, а то й просто дурити наївних мешканців околиці. Над усіма верховодить Єста.

Дія починає стрімко розгортатися з тієї миті, коли у різдвяну ніч до кавалерів приходить нечистий і вони вирішують за його намовою прогнати з Екебю майоршу і заправляти усім самим. Єста підписує своєю кров'ю договір із чортом. "Сага" розповідає тепер про спокуту, якої зазнає сама майорша, про непросте вирішення питання про вину і каяття, про відповідальність і марнотратництво, про важку працю і тих, хто своїм неробством позбавляє простий люд заробітків. Кавалери, які запанували в Екебю, розорили всю околицю, зупинили працю на всіх заводах і кузнях, нечувана посуха зробила ще гіршим становище простих людей, які вирішили знищити непутящих кавалерів.

Складно і водночас логічно розкривається характер Єсти у різних ситуаціях: здавалося би, непутящий гультяй стає носієм і захисником справедливості. Письменниця показує, яку Єсті росте почуття відповідальності не лише за себе, а й за свій край, свій народ.

Чимало сторінок "Саги" присвячено прекрасним жінкам, "ніжним, як білченята", здатним запалити у чоловіках пристрасне почуття і готових до самопожертви. Кохання в цьому романі спочатку виникає як легка гра, завдячуючи Єсті, але завжди набуває високого гуманістичного звучання. В основі цього твору лежить ідея милосердя: на питання про те, яка її улюблена чеснота, Лаґерлеф відповідала: милосердя. Але милосердя в неї обов'язково поєднується з працею. У фіналі Єста від імені всіх кавалерів відрікається від можливості бути спадкоємцями майорші Екебю, адже неробство знову розбестить їх усіх. Він обрав для себе можливість трудитися на своєму маленькому наділі, а для своєї дружини, колишньої графині, - лікувати навколишніх мешканців.

Друга найголовніша думка письменниці теж знаходить відображення в усіх ситуаціях твору: вона вважала, що найбільшим нещастям є здатність чи можливість ранити почуття інших людей. Більшої уваги до людського почуття, до його вразливості, аніж у "Сазі", важко віднайти у світовій літературі. Можливо, через це та ще й тому, що світ природи в ній так само одухотворений, як і людський, "Сага" стала одним із найвідоміших творів кінця XIX ст.

Своєрідні не лише мова та колорит "Саги" - незвичний спосіб змалювання характерів. Письменниця не досліджує їх, виникають лише ніби шкіци чи образи далекого минулого, закриті пеленою часу, що спливають у свідомості оповідачки. Але це не вада, а в дусі часу апеляція до творчого сприйняття твору читачем. Із "Сагою" Лаґерлеф у шведській літературі утвердився неоромантизм, а в духовному житті ще раз заявив про себе християнський гуманізм, у дусі якого вирішуються найскладніші та нерозв'язні в реальності суперечності.

"Сагою" не вичерпалися історії про кавалерів - письменниця ще неодноразово зверталася до них у своїх новелах, що долучаються до головного твору. Становище бідняків рідного Вермланда, та й усієї Швеції, змусило письменницю пильніше придивитися до ідей соціалізму. Роман "Чудеса Антихриста" ("Antikrisis mirakler", 1897) поєднує ідеї християнського гуманізму із соціалізмом, але успіху твір не мав ніде. Безрадісна доля селян-сектантів, які вірять v нове пришестя Месії, стала матеріалом роману "Єрусалим" ("Jerusalem", 1901-1902).

Другим найвизначнішим і унікальним твором Лаґерлеф стала "Чудесна мандрівка Нільса Гольгерсона з дикими гусьми по Швеції" ("Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige", 1906- 1907), задумана як підручник для учнів першого класу. У формі, доступній для дитини, і водночас цікавій, позбавленій академічної нудьги та повчальності, письменниця розповідає про історію Швеції, її географію, етнографію, життя тваринного та рослинного світу. Усе це стало можливим завдяки тому, що наукові дані вміщені в казці про злого та лінивого хлопчика Нільса, сина незаможних селян, котрий, пожартувавши з домовика, був настільки зменшений у розмірах, що став не більшим за жабу. Трапилося це напровесні, коли над будинком Нільса пролітали дикі гуси і до них вирішив пристати домашній гусак Мартін, вчепившись за шию котрого і намагаючись затримати його вдома, вирушив у подорож і сам Нільс, анітрохи того не бажаючи. Подорож завершується пізно восени. За цей час Нільс, який, ставши крихіткою, вивчивши мову всіх птахів і звірів, під керівництвом старої мудрої гуски Акки поступово доходить до розуміння того, що головним для будь-якої живої істоти, і для людини особливо, є турбота про інших і допомога іншим.

Жорстокий і лінивий хлопчина, котрий раніше із задоволенням висмикував з-під матері, котра доїла корову, ослін чи тягнув за хвіст кота, всі літні місяці лише тим і займається, що рятує кого-небудь із звірів чи птахів. І відбувається це не тому, що йому так велять робити, а тому, що інакше він просто не може чинити, бо бачить навколо себе саме таке ставлення всіх добрих звірів і птахів до всіх інших звірів і птахів. Не роздумуючи про це, він починає сприймати турботу про інших і допомогу іншим як щось само собою зрозуміле.

Моральне переродження Нільса відбувається одночасно з тим, як він дедалі більше дізнається чимало цікавого про свою країну та свій народ. Книга спричинила бурхливу полеміку, деякі критики вважали її шкідливою, оскільки письменниця не ставила перед собою завдання виховання людини в дусі християнської релігії, вона наділяла тварин невластивими для них рисами, погрішила десь проти точних наукових даних. Але самі діти високо оцінити її твір, а влітку 1907 р. після виходу друком книги Лаґерлеф обрали членом Упсальського університету, 1909 р. вона стала лауреатом Нобелівської премії, а 1914 р. була удостоєна честі стати одним із вісімнадцяти членів Шведської Академії.

Письменниця важко пережила події Першої світової війни, відгукнувшись на них романом "Вигнанець"("Bannlyst", 1918). 1914 р. вона знову звернулася до життя простого народу Швеції, дослідивши психологію селянина в романі "Король Португалії" ("Kejsaren av Portugallien"). За глибиною психологічного аналізу роман порівнювали з романами Ф. Достоєвського. Найвизначнішою в пізній творчості Лаґерлеф стала трилогія про Левеншельдів - "Перстень Левеншельдів" ("Lowenskoldskaringen", 1925), "Шарлотта Левеншельд" (1925), "Анна Сверд" ("Anna Svard", 1928) - історичний роман про п'ять поколінь.

Йдучи в руслі європейської літератури кін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лагерлеф Сельма: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ЛАҐЕРЛЕФ, Сельма Оттілія Лувіса (Lagerlof, Selma Ottiliana Lovisa - 20.11. 1858, Морбакка - 16.03. 1940, там само) - шведська письменниця, лауреат Нобелівської премії 1909 р. Лаґерлеф народилася в сім'ї власників маєтку Морбакка у провінції Вермланд. її батько був відставним військовиком, мати - вчителькою.

# data[].attributes.headline
СЕЛЬМА  ЛАҐЕРЛЕФ. "СВЯТА НІЧ"

# data[].attributes.subject
СЕЛЬМА  ЛАҐЕРЛЕФ. "СВЯТА НІЧ"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Коли мені було п'ять років, мене спіткало дуже велике горе. Сильнішого я, здається, не знала з тих пір. Померла моя бабуся. До самої своєї смерті вона проводила свої дні, сидячи в своїй кімнаті, на кутовому дивані, і розповідала нам казки.

Бабуся сиділа та розказувала - з ранку до вечора - а ми, діти, тихо сиділи біля неї і слухали. Чудове це було життя! Ніяким іншим дітям не жилося так, як нам.

Мало що збереглось у мене в пам'яті про мою бабусю. Пам'ятаю, що в неї було красиве, біле, мов сніг, волосся, що вона ходила, зовсім згорбившись, і постійно в'язала панчоху.

Ще пам'ятаю, що, закінчивши розповідати яку-небудь казку, вона звичайно клала мені на голову руку і говорила:

- І все це така ж правда, як те, що ми зараз бачимо один одного.

Пам'ятаю я й те, що вона вміла співати чудові пісні, та співала вона їх не часто. В одній із цих пісень йшлося про лицаря і про морську царівну, і в неї був приспів: "Вітер холодний, холодний над морем подув".

Пам'ятаю ще маленьку молитву і псалом, яких вона мене навчила.

Про всі казки, котрі вона мені розповідала, у мене залишився лише блідий, смутний спогад. Тільки одну з них я пам'ятаю так добре, що могла б її переказати. Це маленька легенда про Христове Різдво.

Ось майже все, що я можу пригадати про свою бабусю, крім того, що я пам'ятаю краще всього, - відчуття великої втрати, коли вона покинула нас.

Я пам'ятаю той ранок, коли диван в кутку виявився порожнім і було неможливо представити, коли ж кінчиться цей день. Цього я не забуду ніколи.

І пам'ятаю я, як нас, дітей, підвели до покійної, щоб ми попрощалися з нею і поцілували її руку. Ми боялися цілувати небіжку, але хтось сказав нам, адже що це останній раз, коли ми можемо подякувати бабусі за всі радощі, які вона нам доставляла.

І я пам'ятаю, як казки і пісні разом з бабусею виїхали з нашого двору, укладені в довгий, чорний ящик, і ніколи більше вони не поверталися.

Щось пішло тоді з життя. Неначе назавжди замкнули двері в широкий, прекрасний, чарівний світ, в якому ми раніше вільно мандрували. І нікого не знайшлося, хто зумів би відімкнути ці двері.

Ми поступово навчилися грати в ляльки та іграшки і жити так, як всі інші діти, і могло вже здаватися, що ми більше не сумуємо за бабусею та про неї не згадуємо.

Але навіть і в цю хвилину, через сорок років, коли я сиджу і згадую легенди про Христа, котрі я чула на Сході, в моїй пам'яті постає оповідь про Різдво Христове, про яке любила розповідати бабуся. І мені хочеться самій його розповісти та включити в мою збірку.

Це було в Різдвяний святвечір, коли всі поїхали до церкви, окрім мене та бабусі. Ми були, здається, одні у всьому домі. Нас не взяли, тому що одна з нас була дуже мала, інша дуже стара. І обидві ми бідкались через те, що не можемо побувати на урочистій Службі і побачити сяйва різдвяних свічок.

І коли ми сиділи у своїй самітності, бабуся почала розповідати.

- Колись давно один чоловік, - сказала вона, - в темну ніч вийшов на вулицю, щоб роздобути вогню. Він переходив від хати до хати, стукаючи. - Допоможіть мені, добрі люди! - говорив він. - Моя дружина тільки що народила дитину, і мені треба розвести вогонь, щоб зігріти її та немовля.

Проте ніч виявилась глибокою, і всі люди спали. Ніхто не відгукувався на його прохання.

Чоловік йшов все далі і далі. Нарешті, він запримітив удалині мерехтливе полум'я. Він попрямував у той бік і побачив, що вогонь був розведений просто неба. Численні білі вівці спали навколо багаття, а старий пастух сидів і стеріг своє стадо.

Коли чоловік, який шукав вогню, підійшов до овець, він побачив, що у ногах пастуха лежать і сплять три собаки. При його наближенні всі три прокинулися та розкрили свої широкі пащі, немовби збираючись загавкати, але не видали жодного звуку. Він бачив, як шерсть піднялась сторч у них на спині, як їх гострі білі зуби сліпуче заблискали у світлі багаття, і як всі вони кинулися на нього. Він відчув, що одна схопила його за ногу, друга - за руку, третя вчепилася йому за горло. Але щелепи і зуби не підкорялися собакам, і, не заподіявши йому ані найменшої шкоди, вони відійшли бік.

Він хотів йти тепер далі. Але вівці лежали так тісно один біля одного, спина до спини, що він не міг між ними пробратися. Тоді він по їх спинах пішов вперед, до багаття. І жодна вівця не прокинулася та не зарухалась..

Дотепер бабуся вела розповідь не зупиняючись, але тут я не могла втриматися, щоб її не перебити.

- Чому ж, бабусю, вони продовжували спокійно лежати? Адже вони такі полохливі? - запитала я.

- Це ти скоро дізнаєшся, - сказала бабуся і продовжувала своє оповідання. Коли чоловік підійшов достатньо близько до вогню, пастух підняв голову. Це був похмурий старець, грубий і до всіх непривітний. І, коли він побачив, що до нього наближається незнайомець, схопив довгу, загострену палицю, з котрою ходив завжди за стадом, і кинув у нього. І палиця зі свистом полетіла прямо в незнайомця, але, не вдаривши його, відхилилась убік і пролетіла мимо, на інший кінець поля.

Коли бабуся дійшла до цього місця, я знову перервала її. - Чому ж палиця в нього не вцілила?

Але бабуся нічого мені не відповіла і продовжувала далі свою розповідь:

- Той чоловік підійшов тоді до пастуха, сказавши йому: "Друже, допоможи мені, дай мені вогню! Моя дружина тільки що народила дитину, і мені треба розвести вогонь, щоб зігріти її разом з немовлям!"

Дід вважав за краще відповісти відмовою, однак коли він згадав що пси не змогли того чоловіка вкусити, вівці від нього не розбіглися, і палиця його не зачепила, йому стало ніяково і він не посмів відмовити йому у проханні.

- Бери скільки тобі потрібно! - сказав пастух.

Але багаття майже догоріло і не залишалося більше жодного поліна, жодного сучка, лежала тільки велика купа жару; у незнайомця ж не було ні лопати, ні совка, якими він міг би набрати собі червоних вуглинок.

Побачивши це, пастух повторив:

- Бери скільки тобі треба! - і подумки радів, що він не може понести зі собою вогню.

Але той нахилився, вибрав вугілля з попелу голіруч, поклавши його в полу свого одягу. І воно не обпалило йому рук, коли він до нього доторкнувся, і не пропалило його одежі; він поніс ті жарини, немов би це були яблука або горіхи.

Тут я втретє перебила розповідачку:

- Бабусю, чому вуглинки його не обпалили?

- Дізнаєшся потім, - сказала бабуся, ставши розповідати далі.

- Коли злий і сердитий пастух побачив усе це, він дуже здивувався: "Що це за ніч, в яку собаки не кусають, вівці не лякаються, палиця не вбиває і вогонь не палить?"- Він зупинив незнайомця і запитав його:

- Що це за ніч така? І чому всі тварини та речі такі милостиві до тебе?

- Я не можу тобі цього пояснити, раз ти сам цього не бачиш! - відповів незнайомець і пішов своєю дорогою, щоб скоріше розвести вогонь і зігріти свою дружину й немовля..

Пастух вирішив не втрачати цю людину з виду, поки йому не стане ясно, що все це означає. Він устав і пішов стежити за ним до самого його житла. І пастух побачив, що в незнайомця немає навіть хатини для житла, що його дружина його та новонароджене немовля лежать у гірській печері, де немає нічого, окрім голих, холодних кам'яних стін.

Пастух подумав, що бідне безневинне немовля може на смерть замерзнути в цій печері, і, хоча він був суворою людиною, він зворушився до глибини душі, і вирішив допомогти малятку. Знявши з плечей свою торбинку, він вийняв звідти м'яку білу овечу шкіру і віддав її незнайомцю, щоб той поклав на неї немовля.

І в ту саму мить, коли виявилось, що й він теж може бути милосердним, очі його розплющилися, і він побачив те, чого раніше не міг бачити, і почув те, чого раніше не міг чути.

Він побачив, що навколо нього стоять щільним кільцем ангелики зі срібними крильцями. І кожний з них тримає в руках арфу, і всі вони співають гучними голосами про те, що в цю ніч народився Спаситель, який відкупить світ від гріха.

Тоді пастух зрозумів, чому все в природі так раділо в цю ніч, і ніхто не міг заподіяти зла батькові дитини.

Озирнувшись, пастух побачив, що ангели були всюди. Вони сиділи в печері, спускалися з гори і літали в піднебессі; вони йшли по дорозі величезною юрмою і, коли проходили мимо, зупинялися та задивлялись на немовля. І всюди панували тріумфування, радість, спів і веселість ...

Усе це пастух побачив серед нічної тьми, в якій раніше нічого не міг розгледіти. І він, зрадівши, що очі його розплющилися, впав навколішки і став дякувати Господу.

При цих словах бабуся зітхнула й сказала:

- Але те, що бачив пастух, ми теж могли б побачити, тому що ангели літають у піднебессі кожну Різдвяну ніч. Якби ми тільки вміли дивитися.

І, поклавши мені руку на голову, бабуся додала:

Запам'ятай це, тому що це така ж правда, як те, що ми бачимо один одного. Справа не у свічках і лампадах, не в сонці і місяці, а в тому, щоб мати очі, які могли б бачити Всевишнього!

Сельма Лагерлеф. "Легенди про Христа"

# data[].attributes.attachment_link.title
Свята ніч - Сельма Лагерлеф, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Коли мені було п'ять років, мене спіткало дуже велике горе. Сильнішого я, здається, не знала з тих пір. Померла моя бабуся. До самої своєї смерті вона проводила свої дні, сидячи в своїй кімнаті, на кутовому дивані, і розповідала нам казки. Бабуся сиділа та розказувала - з ранку до вечора - а ми, діти, тихо сиділи біля неї і слухали.

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Дивовижний світ Сельми Лаґерлеф. "Свята ніч"

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Дивовижний світ Сельми Лаґерлеф. "Свята ніч"

# data[].attributes.headline
МУЗИЧНА ВІДЕОРЯД "Свята ніч"

# data[].attributes.subject
МУЗИЧНА ВІДЕОРЯД "Свята ніч"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Irina Kraider - singer, composer, musician

# data[].attributes.attachment_link.title
Irina Kraider - Stille Nacht (Тихая ночь, святая ночь) - The Best of Classical Music

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-ШКОЛА: тематичний урок

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-ШКОЛА: тематичний урок

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ТРК Акцент НОВИНИ

# data[].attributes.attachment_link.title
17 12 Зарубіжна література 5 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
ДАЙ ВІДПОВІДЬ НА ЗАПИТАННЯ - jigsaw puzzle (72 pieces)

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.headline
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.subject
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.headline
АНАЛІЗУЄМО ТЕКСТ

# data[].attributes.subject
АНАЛІЗУЄМО ТЕКСТ

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.headline
ПРАЦЮЄМО З ТЕКСТОМ НА МОВІ ОРИГІНАЛУ

# data[].attributes.subject
ПРАЦЮЄМО З ТЕКСТОМ НА МОВІ ОРИГІНАЛУ

# data[].attributes.attachment_link.title
ДЛЯ ЗНАВЦІВ НІМЕЦЬКОЇ МОВИ

# data[].attributes.headline
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.subject
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.headline
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.subject
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.attachment_link.title
Йоганн Вольфганг Ґете

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.headline
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.subject
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.headline
ТВОРЧІ ЗАВДАННЯ

# data[].attributes.subject
ТВОРЧІ ЗАВДАННЯ

# data[].attributes.headline
ПРАЦЮЄМО З ТЕКСТОМ  НА МОВІ ОРИГІНАЛУ

# data[].attributes.subject
ПРАЦЮЄМО З ТЕКСТОМ  НА МОВІ ОРИГІНАЛУ

# data[].attributes.headline
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.subject
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.attachment_link.title
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ: Е. Сетон-Томпсон

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ: Е. Сетон-Томпсон

# data[].attributes.attachment_link.title
Ернест Сетон Томпсон. Біографія. Для уроку зарубіжної літератури

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Зображення художніх образів, їх розкриття у подіях оповідання "Лобо"

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Зображення художніх образів, їх розкриття у подіях оповідання "Лобо"

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Утвердження любові до всього живого у творі  Е. Сетона-Томпсона     

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Утвердження любові до всього живого у творі  Е. Сетона-Томпсона     

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Е. Сетон-Томпсон. Природа, в якої ми всі вчимося...

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Е. Сетон-Томпсон. Природа, в якої ми всі вчимося...

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Е. Сетон-Томпсон. Авторські спостереження за світом природи

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Е. Сетон-Томпсон. Авторські спостереження за світом природи

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Генріх Гейне

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Генріх Гейне

# data[].attributes.headline
СТВОРЮЄМО ЛИСТІВКИ - НОВОРІЧНІ ПОБАЖАННЯ       ЛІТЕРАТУРНИМ ГЕРОЯМ

# data[].attributes.subject
СТВОРЮЄМО ЛИСТІВКИ - НОВОРІЧНІ ПОБАЖАННЯ       ЛІТЕРАТУРНИМ ГЕРОЯМ

# data[].attributes.headline
СТВОРЮЄМО ПОЕТИЧНУ ФОРМУ 

# data[].attributes.subject
СТВОРЮЄМО ПОЕТИЧНУ ФОРМУ 

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірш Про себе

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Зображення взаємозв'язку різних сфер природи й людини в поезії Й. В. Ґете 

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Зображення взаємозв'язку різних сфер природи й людини в поезії Й. В. Ґете 

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Поетизація образу природи у вірші Дж. Кітса, його ідея

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Поетизація образу природи у вірші Дж. Кітса, його ідея

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
🇺🇦 ЛОБО - володар Курумпо (Ернест Сетон-Томпсон) - аудіокнига #українською мовою

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Втілення краси весняної природи у вірші Г. Гейне.  Зв'язок із фольклором     

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Втілення краси весняної природи у вірші Г. Гейне.  Зв'язок із фольклором     

# data[].attributes.headline
ЕПІГРАФ: "Я вдячний, що із року в рік Росту я в лад природі…"            

# data[].attributes.subject
ЕПІГРАФ: "Я вдячний, що із року в рік Росту я в лад природі…"            

# data[].attributes.body
ЙОГАНН ВОЛЬФГАНГ ҐЕТЕ

# data[].attributes.headline
СЛАЙД-ШОУ: Джон Кітс

# data[].attributes.subject
СЛАЙД-ШОУ: Джон Кітс

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лариса Недєлко

# data[].attributes.headline
ЕПІГРАФ: "Гуляю між квітками І сам між них розквітну… "     

# data[].attributes.subject
ЕПІГРАФ: "Гуляю між квітками І сам між них розквітну… "     

# data[].attributes.body
ГЕНРІХ ГЕЙНЕ

# data[].attributes.headline
ПРИРОДОЗНАВЧІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.subject
ПРИРОДОЗНАВЧІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЕЗІЯ:  "Нічна пісня подорожнього"

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЕЗІЯ:  "Нічна пісня подорожнього"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нотатки вчителя

# data[].attributes.attachment_link.title
Нічна пісня мандрівника.  Гете

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЕЗІЯ "Про коника та цвіркуна"

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЕЗІЯ "Про коника та цвіркуна"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Маріанна Гончаренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Про коника та цвіркуна

# data[].attributes.headline
ЕПІГРАФ: "Найвища мета поезії полягає в тому,    щоб бути другом і надихати на прекрасне думки й почуття".   

# data[].attributes.subject
ЕПІГРАФ: "Найвища мета поезії полягає в тому,    щоб бути другом і надихати на прекрасне думки й почуття".   

# data[].attributes.body
ДЖОН КІТС

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ: Джон Кітс. "Про коника та цвіркуна"    

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ: Джон Кітс. "Про коника та цвіркуна"    

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Любовь Москаленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Дж. Кітс "Про коника і цвіркуна"

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЕЗІЯ : "Задзвени із глибини..."

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЕЗІЯ : "Задзвени із глибини..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Г. Гейне  "Задзвени із глибини"

# data[].attributes.headline
СЛАЙД-ШОУ: образ нічного подорожнього

# data[].attributes.subject
СЛАЙД-ШОУ: образ нічного подорожнього

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Освіта України

# data[].attributes.attachment_link.title
До уроку за твором Йоганна Вольфганга Ґете «Нічна пісня подорожнього»

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Е. Сетон-Томпсон. "Лобо"

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД: Е. Сетон-Томпсон. "Лобо"

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-КАРТКА: характеристика літературного героя

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-КАРТКА: характеристика літературного героя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іра складаємо характеристику головному герою

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зарубіжна література

# data[].attributes.attachment_link.title
ІРА Складаємо характеристику головному герою worksheet

# data[].attributes.attachment_link.description
Іра online worksheet for 12. You can do the exercises online or download the worksheet as pdf.

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-КАРТКА: біографія письменника

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-КАРТКА: біографія письменника

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іра біографія письменника

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зарубіжна література

# data[].attributes.attachment_link.title
ІРА Біографія письменника worksheet

# data[].attributes.attachment_link.description
Іра online worksheet for 10-17. You can do the exercises online or download the worksheet as pdf.

# data[].attributes.headline
СТВОРЮЄМО СЕНКАН: "Мій улюблений письменник" / "Мій улюблений герой"                                     

# data[].attributes.subject
СТВОРЮЄМО СЕНКАН: "Мій улюблений письменник" / "Мій улюблений герой"                                     

# data[].attributes.headline
РОЗМАЛЬОВКА: читання для себе

# data[].attributes.subject
РОЗМАЛЬОВКА: читання для себе

# data[].attributes.headline
ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА  В ТАБЛИЦІЯХ І СХЕМАХ

# data[].attributes.subject
ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА  В ТАБЛИЦІЯХ І СХЕМАХ

# data[].attributes.headline
ЕРНЕСТ СЕТОН-ТОМПСОН.  "ЛОБО"

# data[].attributes.subject
ЕРНЕСТ СЕТОН-ТОМПСОН.  "ЛОБО"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Курумпо - велика скотарська округа на півночі Нью-Мексико. Це край соковитих пасовищ, де вигулюють незліченні стада, край високих гір, грімкотливих потоків, що впадають у річку Курумпо, від якої і походить назва місцевості. Могутнім володарем, чия свавільна влада простяглася на весь край, був тут старий сірий вовк.

Старий Лобо, або володар Лобо[1], як його називали мексиканці, був ватажком зграї сірих вовків, що спустошували долину Курумпо впродовж багатьох років. Усі місцеві скотарі та пастухи добре знали цього хижака. Кожні відвідини Лобо і його вірної зграї наганяли смертельний жах на тварин і викликали напад безсилої люті у їхніх господарів. Старий Лобо - справжній велетень - був надзвичайно дужим і хитрим звіром. Його нічне виття враз розпізнавали усі тутешні люди. Звичайний вовк годинами вив обіч пастушого табору, і ніхто на те не зважав, а коли луна доносила з ущелини могутнє виття старого ватажка, пастухів огортав неспокій: вони готувалися дізнатися вранці про нові безчинства сірої ватаги.

Зграя Лобо була невеликою. Я не міг зрозуміти чому. Звичаєм навколо такого виняткового в усьому звіра завжди збирається чималий гурт. Може, він сам не хотів збільшувати ватаги, а може, всіх відлякувала його аж надто лиха вдача. Без сумніву одне: протягом останніх років його панування у нього було лише п'ятеро підлеглих, кожен із яких зажив слави своїми величезними розмірами.

Особливо виділявся помічник Лобо, справжній гігант, але й він поступався перед ватажком силою і завзяттям.

Кожен член ватаги мав свою характерну рису. Одного красивого білого вовка мексиканці звали Бланкою[2]. Гадали, Бланка - самиця, подруга Лобо. Інший вовк, рудої масті, відзначався нечуваною спритністю. Ходили чутки, буцім він легко наздоганяв прудконогу і антилопу. Життя вовків тісно перепліталося з життям скотарів, тим-то не дивно, що вони прагнули будь-що і якнайшвидше спекатися зграї. Кожен скотар ладен був віддати чимало молодих бичків за скальп бодай одного вовка з ватаги Лобо.

Тим часом сіроманці насолоджувалися полюванням, зневажаючи всі виверти мисливців. Вони ніби глузували з них, нехтуючи отруєною приманкою, і збирали й далі, принаймні останні п'ять років, данину зі скотарів Курумпо в розмірі однієї корови щодня. Таким чином, здобич зграї становила, за грубими підрахунками, щонайменше дві тисячі добірних голів. Застаріле поняття, що вовк завжди голодний і пожирає все поспіль, у даному разі не відповідало дійсності, бо ці свавільники були дорідні, вгодовані, ситі та ще й вередливі до харчу. Вони ніколи не торкалися тварини, що здохла сама або сконала в пошесть, гребуючи навіть тією, що її забив скотар. Свій вибір зупиняли на щойно зарізаній самими гладкій телиці, ласуючи лише найніжнішою частиною. Старою коровою чи бугаєм просто гидували. Відомо також, що вони не любили баранини, однак часто, розважаючись, загризали овець. Якось уночі, в листопаді 1893 року, Бланка і рудий вовк, охочі до таких забав, вигубили двісті п'ятдесят овець, навіть не скуштувавши їхнього м'яса.

За голову Лобо було призначено велику нагороду. Навмисно для нього розкидали кругом отруєне м'ясо, але він ніколи не схибив: завжди непомильно розпізнавав приманку.

Лобо боявся лише вогнепальної зброї. Він знав, що всі тутешні чоловіки носять із собою рушниці, тим-то ніколи не нападав на людину й всіляко уникав зустрічі з нею. Непорушним законом для зграї був порятунок втечею, хоч би на якій відстані майнула людська постать. Звичка Лобо дозволяти вовкам жерти лише самими впольовану здобич не раз ставала їм у великій пригоді, а гострий нюх ватажка завжди визначав людський запах і давав їм можливість уникнути неминучої загибелі.

Якось один ковбой почув могутній клич старого Лобо. Покрадьки він наблизився до улоговини й побачив, що зграя оточила невелику череду корів.

Лобо сидів на пагорбі, а Бланка й решта вовків намагалися відбити від стада телицю, вибрану на обід. Але худоба згуртувалася в коло і виставила до ворога суцільний ліс рогів. Однак оборона не була щільною: кілька передніх корів, настрахані наскоками грізного суперника, рвалися досередини. Саме через цей злам в обороні вовкам вдалося поранити облюбовану телицю. Терпець Лобо урвався, з горла вихопилося глухе виття, він стрімголов помчав на череду. Очманіла від переляку череда сахнулася і розпалася навпіл. Лобо з розгону увірвався в розколину. Корови кинулися врозтіч, наче відламки розірваної вибухом бомби. Обрана жертва й собі рвонула бігти, але кількома стрибками Лобо наздогнав її, люто вп'явся в горло, і вгрузаючи в землю лапами, різко спинився. Від могутнього ривка телиця повалилася, задерши ратиці догори. Лобо теж перекинувся на спину, але миттю скочив на ноги. Зграя в лічені хвилини прикінчила нещасну телицю. Старий ватажок не брав участі в розправі. Він повалив жертву і всім своїм виглядом, здавалося, говорив: "Чому ніхто з вас не зробив так само, а лише марно гаяв час?"

Ковбой з голосним гиканням помчав на вовків, і ті кинулися навтьоки. Ковбой тут-таки посипав зарізану тушу стрихніном у трьох місцях і подався геть, упевнений, що зграя повернеться за здобиччю.

Наступного ранку, коли він прийшов поглянути на сподівані трупи, з'ясувалося, що вовки і справді ласували телицею, але перед тим старанно відокремили й викинули геть усі отруєні частини.

Страх перед ватагою Лобо дедалі зростав. Щороку винагорода за його голову підвищувалася, аж поки сягнула нечуваної суми - тисячі доларів. За людську голову, голову небезпечного злочинця, призначалася куди менша ціна.

Якось в ущелині Курумпо, приваблений обіцяною винагородою, з'явився техаський мисливець на ім'я Теннерей. Техасець був чудово споряджений для полювання на вовків: найновіші рушниці, добрі коні, зграя собак-вовкодавів. У рідному краї він зі своїми собаками винищив чимало вовків, тим-то не сумнівався: невдовзі відтята голова старого Лобо теліпатиметься на луці його сідла. Літньої пори, вдосвіта, він вирушив у путь. Незабаром голосний і радісний гавкіт собак сповістив, що вони натрапили на слід. За дві милі від ловця на видноті з'явилася зухвала зграя сіроманців. Почалися запеклі і тривалі гони.

Лобо повів свою зграю до найближчої гірської розколини, перетяв неглибокий струмок і втік від мисливця. Його ватага кинулася врозтіч, а за вовками розбіглися й собаки. Невдовзі вовча зграя з'єдналася. Частина собак лишилася далеко позаду, і вовки, скориставшись чисельною рівновагою, кинулися на переслідувачів і безжально знищили їх.

Увечері, коли Теннерей скликав собак, з'ясувалося, що вціліло тільки шестеро, з яких двоє були жорстоко скалічені. Мисливець зробив іще дві спроби заволодіти скальпом Лобо. Та жодна не увінчалась успіхом. В останній спробі загинув його найкращий кінь, який упав зі скелі й розбився. Зневірившись в успіху, ловець облишив полювання й подався до рідного штату. А Лобо й далі деспотично панував у краї.

Наступного року з'явилося ще два мисливці, сповнені надії на успіх. Кожен з них був твердо переконаний, що саме йому пощастить знищити знаменитого вовка.

Один сподівався досягти цього за допомогою особливої отрути, розкладаючи принаду новим способом, другий - канадець французького походження - теж мав намір ужити отруту, присмачивши її всілякими замовляннями. Канадець свято вірив, що тут не обійшлося без втручання нечистої сили, і він має справу з перевертнем, якого звичайними прийомами не позбутися.

Але всі отруєні принади, чари й магічні слова були безсилі проти осоружного свавільника.

II

Я не надто йняв віри розповідям ковбоїв, аж поки восени 1893 року випала нагода стрітися з сірим пронозою і вивчити його краще, ніж інші.

За кілька років до цих подій, коли іще був живий Бінго[3], я частенько полював на вовків. Відтоді змінив заняття на інше, що прикувало мене до письмового столу і стільця. Мені доконче потрібен був рухливий спосіб життя, тим-то, коли мій давній друг - фермер із Курумпо - запросив приїхати до нього і спробувати покласти край розбійницьким нападам сірої зграї, я погодився без вагань, радіючи можливості познайомитися з її ватажком.

Аби ліпше вивчити місцевість, я багато їздив верхи. Часом мій проводир показував на кістяк тієї чи іншої тварини, що на нім поприсихало сухе шкураття, й говорив: "Це його робота". Я зрозумів: шкода й думки вполювати Лобо в горах верхи на коні.

Лишалося єдине - капкани й отрута. Та нам бракувало достатньої кількості капканів, тим-то я вдався до отрути. Не описуватиму з усіма подробицями десятки хитромудрощів, на які я пускався, щоб обвести "вовка-перевертня". Годі було знайти таку суміш стрихніну, миш'яку, синильної кислоти, якої б я не випробував як отруту для Лобо. Годі було знайти такий сорт м'яса, якого б не підкинув цьому лиходію для приманки. Минали дні, а мої зусилля йшли нанівець. Старий пройдисвіт був хитріший.

Наведу один приклад, що свідчить про його надзвичайну кмітливість.

За порадою досвідченого мисливця, я розтопив трохи сиру з жиром свіжозарізаної молодої телиці. Вариво навмисно готував у порцеляновій посудині, м'ясо різав кістяним ножем, щоб не відгонило металом. Коли суміш захолола, я розрізав її на дрібні шматочки, поробив у кожному дірки, куди позасовував велику дозу стрихніну й ціаністого калію в капсулах, з яких не проникав запах, і позатикав отвори сиром. Пильнуючи всіх правил, я працював у рукавичках, змочених у теплій крові телиці, уникаючи й дихати на принаду. Потім уклав приманку у вимащений кров'ю сирицевий мішок і погнав коня. За собою тяг на мотузці печінку й нирки забитої тварини. Миль через десять заходився розкидати приготовлені шматки отруєного м'яса щочверть милі, уникаючи торкатися до них руками.

Лобо з'являвся в цій місцевості на початку кожного тижня. Подейкували, ніби решту часу він вештається десь біля Сьєрра Гранде. В понеділок надвечір, коли ми саме лаштувалися від'їжджати, луна докотила басовите виття володаря краю. Один ковбой стурбовано сказав:

- Це він. Тепер побачимо, що буде.

На світанку мені нетерпеливилося взнати результати нашого маневру. Невдовзі я натрапив на свіжі сліди зграї сірих грабіжників. З-поміж усіх помітно виділявся відбиток Лобо. Відомо, що розмір сліду звичайного вовка - чотири з половиною дюйми, а відбиток лап старого ватажка сягав п'яти з половиною дюймів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лобо - володар Курумпо - Ернест Сетон-Томпсон, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Курумпо - велика скотарська округа на півночі Нью-Мексико. Це край соковитих пасовищ, де вигулюють незліченні стада, край високих гір, грімкотливих потоків, що впадають у річку Курумпо, від якої і походить назва місцевості. Могутнім володарем, чия свавільна влада простяглася на весь край, був тут старий сірий вовк.

# data[].attributes.headline
ГЕНРІХ ГЕЙНЕ. "ЗАДЗВЕНИ ІЗ ГЛИБИНИ..."

# data[].attributes.subject
ГЕНРІХ ГЕЙНЕ. "ЗАДЗВЕНИ ІЗ ГЛИБИНИ..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.077355 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
Задзвени із глибини - Генріх Гейне, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати. УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове. УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою Сторінку згенеровано за 0.077355 сек.

# data[].attributes.headline
ЙОГАНН ВОЛЬФГАНГ ҐЕТЕ.  "НІЧНА ПІСНЯ ПОДОРОЖНЬОГО"

# data[].attributes.subject
ЙОГАНН ВОЛЬФГАНГ ҐЕТЕ.  "НІЧНА ПІСНЯ ПОДОРОЖНЬОГО"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.020473 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
Нічна пісня подорожнього - Йоганн Вольфганг Гете, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати. УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове. УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою Сторінку згенеровано за 0.020473 сек.

# data[].attributes.headline
ДЖОН КІТС. "ПРО КОНИКА ТА ЦВІРКУНА"

# data[].attributes.subject
ДЖОН КІТС. "ПРО КОНИКА ТА ЦВІРКУНА"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Поезія землі не вмре ніколи,
Опівдні, як мовчать серед гілок
Птахи в гаю, невтомний голосок
Обнизує покоси й частоколи.
Це коник, він поймає гори й доли,
На стернях довгий ведучи танок,
А стомиться — стихає на часок
У затінку стебла або стодоли.
Поезія землі не оніміє:
Коли зима в мовчання крижане
Поля заковує, цвіркун у хаті
Заводить пісню, що в теплі міцніє,
Нагадуючи всім, хто задрімне,
Спів коника в траві на сіножаті.
(Переклад Василя Мисика)
THE POETRY of earth is never dead:
When all the birds are faint with the hot sun,
And hide in cooling trees, a voice will run
From hedge to hedge about the new-mown mead;
That is the Grasshopper’s—he takes the lead 5
In summer luxury,—he has never done
With his delights; for when tired out with fun
He rests at ease beneath some pleasant weed.
The poetry of earth is ceasing never:
On a lone winter evening, when the frost 10
Has wrought a silence, from the stove there shrills
The Cricket’s song, in warmth increasing ever,
And seems to one in drowsiness half lost,
The Grasshopper’s among some grassy hills.

December 30, 1816.

# data[].attributes.attachment_link.title
Про коника та цвіркуна — Джон Кітс, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Про коника та цвіркуна” (автор: Кітс Джон) онлайн в перекладі українською мовою; Читати книгу в Бібліотеці зарубіжної літератури