# data[].attributes.attachment_link.description
It was not possible to log you back ind, please check your network settings...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kritikerprisen 2016. Naturdigtene er fyldt med overrumplende smukke og foruroligende billeder, hvor skønheden og storheden ikke kan adskilles fra kapitalisme, klimakrise og krop.

"Tilbage til unaturen er en naturdigtsamling: Digte skrevet i naturen", står der på bagflappen af Rasmus Nikolajsens seneste digtsamling. Her slås altså to ting fast. Digtene handler om natur og forholder sig dermed til en lang litterær tradition med at skrive naturlyrik. Lige så vigtig er oplysningen om, at digtene er skrevet i naturen, hvilket helt konkret fremgår af, at alle samlingens tekster er forsynet med en nøjagtig angivelse af dato og sted for nedskrivningen

'Bryggen, 28. juni 2011', 'Badeschiff, Berlin, 21. marts 2012', eller bjerget Col D'Aubisque i Pyrenæerne, der ikke bare beskrives som et stykke enestående natur, men også indbefatter jeget, der skriver om stedet - eller snarere memorerer det- mens han svedende er på vej op ad bjerget på cykel. Som eksemplet viser, er jeget og naturen aldrig adskilte størrelser i Rasmus Nikolajsens digte, men uløseligt forbundet og viklet ind i hinanden. Naturen er også unatur. Den perfekte solnedgang - og det perfekte digt om den - mingler og blandes med erindringen om et forlist ægteskab, som var alt andet end perfekt, og på samme måde hører også kapitalismen, klimakrisen og industrilandbruget med og farver oplevelsen af naturen som både smuk og overvældende, men også sårbar og udsat.

På paradoksal vis kan et andet af samlingens mange solnedgangsdigte finde trøst i forestillingen om at mennesket nok er en del af naturen, men ikke nødvendigvis altings mål og midtpunkt: "Trøster det dig lidt at tænke/ på at når vi mennesker er/ væk, vil solen fortsat finde/ nye måder at gå ned på?"

Digtene er fyldt med drømmeagtigt smukke billeder, "som at gå/ vågen rundt i en drøm", men uden en naiv og romantisk forestilling om at finde tilbage til en tabt uskyldstilstand. Naturen er altid hos Rasmus Nikolajsen formidlet af sproget og kulturen. Alligevel er der i digt efter digt en uudryddelig rest tilbage, knyttet til erfaringen af storheden og skønheden som "kommer rullende hen over os" og som alle ord og begreber preller af på. Naturen spejler nok jegets egne følelser, men fremtræder også i sin egen urørlighed som sublim og fremmed. Som her ved synet af de svævende havørne over Saltstraumen:
"Havørn i svæv! Havørne/ i svæv over Saltstraumen,/ verdens stærkeste malstrøm, og/ spidse sneklædte fjelde som/ baggrund, i fløjlsblåt søvnlys, i/ balance, swag, kommer jeg op/ med, havørnen svæver swag, og/ jeg kan ikke lade være/ med at tænke på at verden nok ville være smukkere/ uden mennesker, der ville/ blot ikke være nogen til/ hele tiden at sige smukt."
'Tilbage til unaturen' er et endnu et eksempel på den drejning mod naturen, som er en tendens i litteraturen lige nu, bl.a. hos Theis Ørntoft, Morten Chemnitz og Liv Sejrbo Lidegaard. Rasmus Nikolajsen kommer her med sit dybt originale og personlige bidrag, der helt fortjent har indbragt ham Kritikerprisen 2016.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tilbage til unaturen af Rasmus Nikolajsen | Litteratursiden

# data[].attributes.attachment_link.description
Kritikerprisen 2016. Naturdigtene er fyldt med overrumplende smukke og foruroligende billeder, hvor skønheden og storheden ikke kan adskilles fra kapitalisme, klimakrise og krop. "Tilbage til unaturen er en naturdigtsamling: Digte skrevet i naturen", står der på bagflappen af Rasmus Nikolajsens seneste digtsamling. Her slås altså to ting fast.

# data[].attributes.body
Svar på Caspar Erics kritik i information

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kære Caspar

Jeg har læst dit interview i Information, og jeg glæder mig til at læse din bog. Jeg var glad for at læse interviewet, fordi du siger rigtig mange ting, jeg er uenig i. Dit interview er godt, fordi du endelig snakker om bøgerne, og ikke om hvem nogle er, der har skrevet en bog, som personen, der siger noget ikke har læst. Interviewet er et oplæg til ægte debat, og ikke en pseudodiskussion om, hvordan personer mødes til kaffe eller ikke mødes til kaffe. Jeg vil gerne starte med at citere dig for noget hvor jeg på paradoksal vis både er enig og uenig:

"Klimaproblematik er også klasseproblematik, og klasse er vigtigere end klima, men de er også flettet sammen. Det er i hvert fald et problem, hvis man i forbindelse med klimaproblematikken ikke har blik for, hvordan man bliver nødt til at tale om klasser og tage hånd om dem på det nederste dæk af Titanic."

Det meste økolitteratur er klasselitteratur. I efteråret udgav jeg GULD med netop dette i tankerne. Jeg ville skrive om middelklassens følelser i klimakatastrofen. Middelklassens rolle er hykleren. Middelklassen har penge, de har fred, overskud og ro, men den betaler en pris. Stilhedens pris. Ingen interesserer sig for middelklassen, fordi middelklassen er kedelig, normal og intetsigende. Men i et økopolitisk perspektiv er middelklassen essentiel. Denne klasse er den forbrugende klasse. Det er her jorden går under. Det er her de stakkels kroppe findes, som flettes sammen i klimakatastrofen. Derfor skrev jeg GULD. For at give denne klasse en stemme.

I dit interview omtales en række danske værker, som intetsigende, retoriske smykkeværker, der tillader sig at bruge klimakatastrofen som et vedhæng. En uinteressant taktik, der grundlæggende bruges til at oute, altså udstille og isolere, mindre velstillede grupper. Og Caspar, selvfølgelig er klima klassepolitik. Der er ingen tvivl, men at påstå, at der ikke kommer noget særligt interessant ud af hyklerens perspektiv, er igen at oute en bestemt gruppe mennesker, og deres kroppe i en kontekst, hvor deres erfaring er mindst ligeså vigtig. Jeg mener naturligvis, at du tager fejl, når du citerer mig for og konkluderer at: "'nå, jeg er en hykler, så fortsætter jeg bare med at være hykler.' Der kommer ikke noget særligt ud af det selvhad, der ikke engang rigtig når at blive et selvhad." Selvhadet er middelklassens byrde.

Den amerikanske litteraturprofessor Rita Felski, som jeg tror, at du også har læst, skriver i artiklen Nothing to Declare: Identity, Shame, and the Lower Middle Class om skam, om behovet for at opretholde facade overfor den Anden hos middelklassen. Hun skelner mellem skam og skyld således:

" The distinction between shame and guilt can be schematically defined as follows: Guilt is a sense of inner badness caused by a transgression of moral values; shames by contrast is a sense of failure or lack in the eyes of other."

Det er ikke fordi vi behøver at være enige i denne definition, men jeg tror, at den er vigtig. Jeg tror det er derfor, at middelklassen er vigtig i en økopolitisk sammenhæng. Disse utallige hykleriske kroppe er søbet ind i skam, og behovet for at opretholde et ordentlig og normalt liv udadtil er afgørende. Den kritiske sans, og ønsket om en slags politisk vækkelse er forsvindende lille. De forbruger, men med en snigende følelse af dårlig samvittighed, der hele tiden snakker fra deres skuldre. Det er mennesket i supermarkedet, der mener, at man bør købe økologisk, men ikke gør det, der gerne vil sortere men ikke orker, der kender konsekvenserne af flytrafikken, men stadig kigger efter de billigste billetter hos Ryanair. Det er det potentielt sympatiske menneske, der netop lever med et nagende selvhad, et menneske, der absolut har kendskab til klassernes adskillelse, og deres egets livs destruktive karakter for de små børn, der bløder, så de kan få billigt bomuld mellem hænderne.

Du mener, at GULD ikke har blik for dette. At Lars Skinnebachs skrift ikke har konsekvenser for hans generelle livsførelse. At kunst ikke bliver til liv. Det du begræder, er et manglende blik for det som amerikaneren Rob Nixon har begrebsliggjort i termen Slow violence. En vold så langsom, men ødelæggende, at vi knap nok kan opfatte den. Det er små og usynlige ændringer, som vi slet ikke kan se, og derved har svært ved at opfatte. Det er en redefinering af stedet, hvor et rum, der umiddelbart virker fredeligt, kan være fyldt med en voldsom historie. Nixon bruger skovene i de amerikanske Sydstater som eksempel. De har i litteraturhistorien været repræsenteret som et sted for fred og flugt fra byen, men for slaverne et mørkt område fyldt med død, vold og tortur. Således er det voldelige rum altid relativt, og en enkelt gruppes følelsesliv aldrig dækkende. Vigtigst af alt for Nixon er Slow violence ændringer eller vold, der er så komplicerede at videreformidle, at medierne slet ikke har øje for det. Hans bog hedder da også: Slow Violence - The Environmentalism of the Poor. Og jo, det er svært at forstå og se begivenheder, der knapt afslører sig selv, der knap afslører en verden i forfald. Især fordi en stor del af disse bevægelser sker blandt de fattigeste, der bliver brugt som arbejdsbyrde for den rige del af verden, og dermed har meget lidt magt. Det er her jeg synes, du skyder forbi. GULD er en bog om netop dette. Digtsamlingen tager konkret udgangspunkt i iphonen som poetologisk motiv, og forsøger at skille den ad. Hvad betyder vores latterlige forbrug, for små fattige hænder, der sidder indsmurt i batterivæske fra gammelt elektronik. Den prøver at vise den langsomme vold, der ikke ses. Digtsamlingen vil gøre det usete tydeligt. Dette leder til et slags selvhad. Naturligvis, fordi det er en middelklasselogik, der undersøges. Det er fra perspektivet af den destruktive der indser, at verden findes, og i den verden findes dette jeg, der ødelægger alle mulige kroppe, med sit helt almindelige liv. Det er her, at værk bliver til liv.

Det er jo ikke, fordi jeg synes, at man skal være skudsikker i sin argumentation. Det er dejligt at se mennesker fremføre holdninger, hvor man vakler lidt, og får sagt ting i øst og lidt i vest. Det er lækkert på en menneskelig måde. Det er sjovt, at du nævner colaen som eksempel på noget skrift, der får konsekvens for dit liv. Men på den anden side punkterer det fuldstændig din anke imod Skinnebach. Han er da om nogen manden, hvis skrift har haft konsekvens for hans liv? Vidste du, at han i en periode brugte brevduer? Hvad dine synspunkter minder mig om, er Hegels Schöne seele. Den kritiske smukke sjæl, der er kritisk over for alt andet end sin egen position.

Det jeg gerne vil argumentere for i denne forbindelse, er vigtigheden af at turde stille sig på den flove og latterlige hylde, som hykleren i virkeligheden er. Det er mennesket, der indrømmer, at det er et svin, der indser sit potentiale, men ikke handler på det. Det er den turistede flanør, der har set det hele, men er handlingslammet. Det er denne person, der findes i GULD:

"jeg er et net af perifere relationer

jeg er lille iphone gylden i håret

kun i berøring

aldrig i dybden

jeg har microchipflashcardblodigtbørnearbejde i kroppen

jeg har afrika som en struktur i øjet

jeg har feberen i kroppen."

Jeg ved ikke om det har nogen formativ effekt, men jeg tror det afspejler en hel masse affekt, som mennesker går rundt og føler i deres kroppe. De føler sig magtesløse, onde, ligeglade, til grin og på toppen af verden. De er bittesmå mennesker i en kæmpestor middelklasse, der er i gang med at ødelægge den jord vi bebor. Jeg er et lillebitte menneske i en kæmpestor mængde af mennesker, der formentlig vil få et materielt komfortabelt liv, mens mennesker, der er født et andet sted slæber og dør i affaldet fra mit liv. Det gør mig skamfuld, selvhadende og i dårligt humør. Jeg synes ikke det er en ligegyldig følelse. Jeg mener ikke, at den skal negligeres ellers glemmes. Jeg mener, at det den bør skrives helt ud og frem. Her må middelklassen ikke forsvinde, selvom det selvfølgelig føles vildt at forsvare den herskende klasse. Så for at vende tilbage til starten. Klasse er vigtigt. Klima er vigtigt. De to ting er flettet sammen. Det er essentielt at finde ud af, hvordan man løser problemerne for verdens fattigeste. Men det tror jeg ikke en digtsamlingen kan. Lyrik kan som jeg har udtalt i det interview, du har citeret mig fra, zoome ind på verdens problemer. To af verdens problemer er verdens fattige, og middelklassens håndtering af dette. GULD handler om denne problematik, og de følelsesmæssige konsekvenser denne problematik har. GULD handler om dårlig samvittighed, og det har jeg rimelig fucking meget af. Du er stoppet med at drikke cola. Jeg regner ikke med, at din samvittighed er ren. Jeg har skrevet en bog mere. Jeg er mere beskidt end nogensinde. Smurt ind i min klasse. Økolitteratur er klasselitteratur.

Kh, Victor

sendt fra min Iphone.

# data[].attributes.attachment_link.description
Digteren Caspar Eric skyder forbi når han kritiserer sine kolleger for at smykke sig med kritisk stillingtagen, skriver Victor Boy Lindholm i dette svar på kritikken. Den selverklærede hykler tør nemlig udstille sig selv som medskyldig og behandler dermed aktuelle problemstillinger.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den amerikanske forfatter kommer i sine romaner grundigt rundt i samtidens udfordringer på både makro- og mikroniveau. Det enkelte menneskes selvfremstilling i sociale medier kontrasteres af californisk tørke og klimaforandringer.

En dystopisk trilogi om en fremtidig verden, hvor klimaforandringer grundlæggende har forandret menneskets levevilkår og muligheder. Bioterrorister, religiøse økoaktivister og højtudviklet genmodificering er den nye virkelighed.

Klimaforandringer har varmet jorden op, så der kun er en lille rest is tilbage, som aktivister hæger om. Sygeplejersken Heidi møder Kenneth, der sveder helt abnormt og lever sit liv efter et nøje klimaregnskab. Deres kærlighed udfordres i mødet mellem hendes pragmatisme og hans fanatisme.

"Vi sidder her og skriver om klima, men hvad med de kroppe, som seriøst er udsat på grund af klimaproblematikken? Dem interesserer jeg mig for. Jeg interesserer mig ikke for, om jorden går under eller ej, for det gør den. Det er ikke noget nyt. For mig handler det om, hvad vi gør ved de mennesker, der er her nu." Sådan siger Caspar Eric om tankerne bag sin digtsamling "Nike".

"Hver gang jeg ikke distraherer mig selv med ligegyldige gøremål/ tænker jeg på apokalypsen". Sådan skriver Theis Ørntoft i en digtsamling, hvor undergangen er nær, hvor samfund og klima er kørt af sporet, og hvor vi længes efter en nærhed med naturen på den planet, som vi har misbrugt.

Efter at en flok troldmænd har tilvejebragt en destruktiv og altomsluttende tåge, går det op for beboerne på Bornholm, at naturen slår tilbage, fordi de ikke har passet på øen, der er præget af svineindustri og sommerhusgrunde. Til sidst må menneskene flygte til Sverige for ikke at blive slået ihjel af naturens rasende comeback.

Den grønne omstilling har også sat sine spor i skønlitteraturen:

Da et hold forskere dør på Grønland under undersøgelser af indlandsisen og undergrunden begynder en intens efterforskning, hvor både en dansk geolog samt PET og flere amerikanske organisationer og firmaer er aktører i en dramatisk sag med flere lag.

Året er 2033, og Danmark er blevet til region Nord. Klimaforandringerne har sat sit præg og samfundet er præget af kynisme, ensretning og selvjustits - for de arbejdsdygtige. [...] My er ung og en af dem, der arbejder for systemet, Samuel er et ældre medlem af parlamentet og selv flygtning, men med en tro på et mere menneskeligt samfund. Begge får stillet deres overbevisninger på prøve.

Mette vil gerne skrive en bog om de sultne i ulandene, men da hun via det magiske værelse 516 på Hotel Astor i København får ulandenes virkelighed at føle, [...] bliver hendes trygge verden pludselig usikker.

Kortroman. Mark har i 9 år været den eneste overlevende efter en hændelse, der fik alle væsner på jorden til at gå i loop og gentage deres gøremål. [...] Naturen overtager byen, og betingelserne for Marks overlevelse forværres indtil en helikopter flyver over ham.

En vældig flodbølge i en stor nordsvensk elv udrydder alt på sin vej. Vi følger folks kamp for livet, mens bølgen nærmer sig en større by.

Digte som med overraskende liniebrud og gentagelser kommer med dobbelttydige og rasende kommentarer til mennesker og samfund fulde af hykleri, løgn og egoisme.

I en uhyggelig troværdig vision af vores mulige fremtid kæmper en far og hans søn for at overleve i et USA, som ligger totalt øde hen efter "den store katastrofe". [...] Der er intet tilbage af civilisationen, og de to vandrer planløst afsted, kun holdt oppe af omsorgen og hengivenheden for hinanden.

Digte, som udtrykker punk-generationens smerte og fortvivlelse over, at byen og tilværelsen er blevet kold, syntetisk og kærlighedsløs.

Rigt facetteret spændingsroman om en grønlandsk-dansk kvindes forsøg på at afsløre den forbryderiske baggrund for en lille grønlandsk drengs død i København.

Se også temaet om Klimaforandringer og grøn omstilling på

# data[].attributes.attachment_link.description
Den amerikanske forfatter kommer i sine romaner grundigt rundt i samtidens udfordringer på både makro- og mikroniveau. Det enkelte menneskes selvfremstilling i sociale medier kontrasteres af californisk tørke og klimaforandringer. En dystopisk trilogi om en fremtidig verden, hvor klimaforandringer grundlæggende har forandret menneskets levevilkår og muligheder.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
TIL LIVET Polfoto / collage

Det danske bogmarkedet er for tiden fyldt med klimadigte, økonoveller og oversvømmelseskrimier. Her får du et overblik over tendensen. Og et muligt svar på, hvad klimaet overhovedet skal med litteraturen

Klimakrisen findes. Oversvømmelser og folkevandringerne findes, og der findes klimaministre og FN-topmøder og CO2-kvoter og videnskabsmænd. Og så findes der mennesker - jeg er sådan et menneske - der ikke rigtig ved, hvad vi skal gøre med eller tænke om eller føle for klimaet. Og som derfor glæder sig over, at klimaet er rykket langt ind i bøgerne.

For den danske klimalitteratur, den findes: Der udkommer for tiden en masse danske bøger og særligt en hel masse dansk lyrik, der gør noget skønlitterært med miljøet og med klimaet og med de kroppe, vi går rundt i klimaet med. (En skov af træer bliver - som digteren Caspar Eric let arrigt har mindet sine kollegaer om - bogstaveligt talt fældet for at få papir til poesi og romaner, der bogstaveliggør de selvsamme træers ulykkelige skæbne.)

I april udkommer Charlotte Weitzes sort-humoristiske nærfremtidsroman Den Afskyelige, der handler om hovedpersonen Heidis forhold til en meget svedende klimafanatiker (der er indlagt på svedklinik) og om Nordens "sidste skiulykke" (man formoder, det er blevet meget varmt). Weitze skriver sig dermed ned i den økologisk bevidste underskov, der pibler op af den danske litteraturmuld:

På universiteterne udbyder man nu fag i "økokritik," og på den virtuelle litteratursalon PRMNDN har man i årevis diskuteret "økolitteratur" og "økoteori" og "mørk økokritik" i indlæg med titler som Mere mørk økologi og Økopoetiske skitser. Digterne Theis Ørntoft og Lars Skinnebach har stiftet bandet Klimakrisen, der "laver soundtracket til din ukuelige dumhed," og på det lille non-profit-forlag OVO Press udgiver man håndsyede bøger med titler som Jeg elsker naturen og alt omkring mig. For nyligt udkom tidsskriftet Ny Jord på forlaget Virkelig, hvor poeter og biologer og litterater og kunsthistorikere krydsbefrugter for fuld hammer i forsøget på at forme en naturkritik "hinsides klimakrisens blanding af alarmisme og nihilisme."
Litteraturen har i dén grad lukket døren op for klimaet. "Man kan," som Martin Gregersen, der forsker i dansk klimalitteratur på Aalborg Universitet, siger med uvanlig akademisk uforsigtighed "helt sikkert tale om en tendens."

Bonusinfo. Yahya Hassan kommer til at skrive om klima i sin kommende digtsamling. Det siger han i et interview til det norske dagblad Morgenposten.

Lars Skinnebachs Øvelser og rituelle tekster fra 2011 udgør en form for bog 0 for den moderne, danske økolitteratur. Det var en vild og bister digtsamling, der tog gamle Georg Brandes' ord om, at en litteratur, der "Intet sætter under Debat", er "i færd med at tabe al betydning" meget inderligt på sig, og som blandt andet lød sådan her:
"Mennesket
er en svulst der først nu begynder at forstå
den er en sygdom"
Skinnebach var åbenlyst - og er sandelig - aktivistisk eller demonstrativ i sin økoarrige lyrik, men forhører man sig hos forskere og forlag og i den litterære blogosfære, er den økolitterære diversitet høj og breder sig fra den aktivistiske poesi over poetisk-melankolsk kortprosa til dystopiske krimier.

Tag til eksempel novellen (eller hvad Søren vi skal kalde den) Luna Secunda fra Ursula Scavenius' (hvis jeg må være så fri) fantastiske debut, novellesamlingen Fjer fra 2015. Her er en ekstramåne (deraf titlen, selvfølgelig) dukket op ved siden af den måne, vi allerede kender, og har fucket gevaldigt med tyngdekraften. Det er en fortælling om et efter - som i: efter katastrofen. Hør bare, hvordan det hele starter:

"De kører formålsløst omkring på vejene forbi syge mennesker og dyr, forbi to æselføl, der ligger slynget sammen inde i et pigtrådshegn, forbi en død kalv, som sidder fast under en nedfalden væg, og forbi biler, der svømmer i dalen."

Luna Secunda er strengt taget ikke en fortælling om klimakrisen, men om en månekrise (og om ret meget andet interessant, mennesker for eksempel). Alligevel er det dunkle og sumpede efter månen ikke rigtigt til at tænke ud af vores eget efter, der hele tiden våger over eller under fortællingen og af og til stikker hovedet helt frem og spørger: "Hvad hjalp det, at de forskede, når de ikke kunne gøre noget?"

Eller tag - for nu at opholde os ved oversvømmelsesmotivet - Nina Bolts Oversvømmelse n, en psykologisk roman fra 2013, hvor klimakrisen er skrevet noget mere håndgribeligt ind i fortællingen i form af en oversvømmende sø i det nordsjællandske, en sø der både fungerer som olmt varslende horisont for det psykologiske drama inde i parcelhuset og som en selvstændig instans, der i nattens løb var "krøbet helt op til dem og ind i deres haver, og nu var den altså også trængt ind under dørsprækker og trækkanaler. Det var ikke muligt. Sådan tænkte alle".

Og så er der selvfølgelig den måske mest omtalte klima-undergangs-digtsamling i Danmarkshistorien; Theis Ørntofts Digte 2014, hvor en desperat og arrig stemme flyder rundt i revolutionær, men resigneret melankoli:
"Jeg har ikke længere nogen overordnet plan for livet
ud over at holde mig tæt på folk jeg elsker
jeg har fået nok af at bilde mig samfundene ind
jeg har fået nok af at fylde munden med petroleum
og se boreplatformene komme sejlende
se dem skyde deres flammer op i mørket."

På den måde beskæftiger klimalitteraturen sig med dét klassiske spørgsmål i al samtidslitteratur: Hvad vil det sige at være menneske i den tid, vi lever i? Litteraturen giver sprog til de følelser, vi ikke kan finde ud af at sætte ord på, og den sætter noget vild realitet på den viden, vi ikke fatter, hvad vi skal gøre med.

Men litteraturen stiller også spørgsmålstegn ved, hvad vi overhovedet forstår ved de kategorier, vi bruger til at forstå. Hvor trækker vi grænsen mellem det menneskelige og det ikke-menneskelige, mellem kroppen og det, der ikke er kroppen, naturen og kulturen, subjekt og objekt, klima og ikke-klima?

Skal man forstå den nye, økologisk bevidste litteratur, så udgør den britiske litteraturprofessor Timothy Mortons tanker en vigtig ramme både for forfatterne, der skriver bøgerne og litteraterne, der prøver at forstå dem. Så hvad siger Morton?

Lad mig prøve at gøre det kort: For at tænke økologisk, skriver Morton i the Ecological Thought, for at fatte den forbundethed, der kendetegner verden, skal vi glemme romantikkens natur og dens "unaturlige kvaliteter" som "hierarki, autoritet, renhed, neutralitet og mysterie". Naturen er ikke det store udenfor, for der er ikke noget udenfor. Det, vi kalder natur, er uadskilleligt sammenflettet med det, vi kalder kultur, ligesom vores kroppe hele tiden gennemtrænges af partikler og bakterier. Verden er, med andre ord, "et stort sprudlende net af indbyrdes forbindelser uden et definitivt center eller grænse".

Det er ikke svært at se det poetiske potentiale i sådan en tanke, og det er svært ikke at se Morton, når man til eksempel læser Theis Ørntofts poesi:
"Engang var diktatoren et menneske af kød og blod.
Nu er de tider forbi.
nu er de blæst til atomer
Og nu ligger jeg et sted blandt de atomer
og ser mine tænder svæve ud af munden
som en rumfærges besætningsmedlemmer
nu trækker jeg vejret og holder det inde, som om det var mit."
Men den slags litterære grænsesletningsprocesser forstyrrer også grænsen mellem det, vi kan kalde økolitteratur og det, der er blevet kaldt kropslitteratur, forklarer Martin Gregersen, økolitteraturforskeren. Det er svært at få øje på klimaet eller miljøet i en formulering som Ørntofts, men omvendt er den elementære erfaring, der formuleres, kroppens radikale forbundethed med eller opløselighed i alt det, vi ikke kalder for krop. Og på den måde bliver kropslitteratur til økolitteratur.
Eller som Gregersen siger: "Forurener vi naturen, forurener vi også os selv."

Bonusinfo. Thorkild Bjørnvig skrev i 1975 digtsamlingen Delfinen med undertitlen 'miljødigte', en genre Bjørnvig videreførte i Abeguder fra 1981.

Og vi forurener jo hele tiden os alle sammen og hinanden, også forfatterne og digterne. Der rejser sig således et spørgsmål, der er etisk: Kan man skrive økologisk bevidst litteratur uden at leve et økologisk bevidst liv - og hvor økologisk skal det økologisk bevidste liv være?

I sensommeren var to af den yngre generations fremmeste digtere ude i et regulært klimaskænderi på tværs af kulturmagasinet Atlas og dagbladet Information.

Caspar Eric lagde ud med i et interview i Dagbladet Information at beskylde Lars Skinnebach for at være en klimaaktivistisk hykler (hans digte udkommer på papir) og tog Victor Boy Lindholms digtsamling GULD som et eksempel på et klimapolitisk "selvhad, der ikke engang rigtig når at blive et selvhad". Og så fortalte han ellers, at han selv var stoppet med at drikke Coca Cola " fordi jeg mener det, jeg skriver, må det have nogle konsekvenser for, hvordan jeg gebærder mig i verden."

Særligt den med colaen blev for meget for Victor Boy Lindholm. Han svarede igen i magasinet Atlas med en længere smøre om middelklassens dårlige klimasamvittighed for til sidst at konkludere: " GULD handler om dårlig samvittighed, og det har jeg rimelig fucking meget af. Du er stoppet med at drikke cola. Jeg regner ikke med, at din samvittighed er ren. Jeg har skrevet en bog mere. Jeg er mere beskidt end nogensinde. Smurt ind i min klasse. Økolitteratur er klasselitteratur."

På behørig, småborgerlig journalistafstand virker det forbløffende, at poeter diskuterer cola i en klimakontekst (eller i en hvilken som helst anden kontekst). Det er sært overraskende at opleve klimakrisen, som vi er så vant til at deponere på konferencer og i sporadisk-økologiske indkøb, blive taget så alvorligt og måske særligt så personligt.

Og det er netop pointen. Klimalitteraturen vil noget med os og den måde, vi er i verden på. Eller som Skinnebach og Ørntoft formulerede det på facebooksiden for deres fælles band Klimakrisen (et ord de forkorter KK) i en kras parafrase over Brandes' gamle påbud om, at litteraturen skal lukke samfundet inden døre:

"Kunst der ikke beskæftiger sig med menneskehedens største trussel (KK) er ikke værd at beskæftige sig med."

# data[].attributes.attachment_link.title
Klimaet har indtaget dansk litteratur. Forklaring følger her

# data[].attributes.attachment_link.description
TIL LIVET Polfoto / collage Det danske bogmarkedet er for tiden fyldt med klimadigte, økonoveller og oversvømmelseskrimier. Her får du et overblik over tendensen. Og et muligt svar på, hvad klimaet overhovedet skal med litteraturen Klimakrisen findes. Oversvømmelser og folkevandringerne findes, og der findes klimaministre og FN-topmøder og CO2-kvoter og videnskabsmænd.