# data[].attributes.headline
Театр корифеїв

# data[].attributes.subject
Театр корифеїв

# data[].attributes.body
Ім'ям Заньковецької названо український драматичний театр у Львові (1923), вулиці в Києві, Ковелі, Коломиї, Львові, Кропивницькому, Ніжині, Луцьку, Одесі, Ужгороді, Червонограді, Чернівцях, Чернігові, провулок у Полтаві. 1960 створено меморіальний музей-квартиру Заньковецької в Києві, 1964 — Меморіальний музей Заньковецької М. К. у селі Заньки.

Їй споруджено пам'ятники у Києві (1974, скульптор Г.  Кальченко), у селі Заньки (1984, скульптор Ю. Станецький) і Ніжині (1993, скульптор О. Скобліков).

1971 письменник Іван Рябокляч написав п'єсу «Марія Заньковецька».

2004 року НБУ випустив пам'ятну монету, присвячену 150-річчю від дня народження видатної актриси.Пам'ятник Марії Заньковецькій у Києві, Міський сад.Надгробок Марії Заньковецької на Байковому цвинтарі в Києві.

# data[].attributes.headline
Таємниці Марії Заньковецької (Історична правда з Вахтангом Кіпіані)

# data[].attributes.subject
Таємниці Марії Заньковецької (Історична правда з Вахтангом Кіпіані)

# data[].attributes.attachment_link.title
Історична правда з Вахтангом Кіпіані : Таємниці Марії Заньковецької

# data[].attributes.headline
Творчий шлях Марії Заньковецької

# data[].attributes.subject
Творчий шлях Марії Заньковецької

# data[].attributes.body
1907 року Миколі Карповичу Садовському вдалося відкрити в Києві перший стаціонарний Український театр.

У репертуарі театру були такі вистави, як «Запорожець за Дунаєм», «Продана наречена», «Галька», «Катерина», «Енеїда» Котляревського. Сміливою перемогою стала постановка українською мовою «Ревізора» Гоголя.

Микола Садовський зробив свій стаціонарний театр по-справжньому народним не тільки в репертуарі, але й у доступності його відвідування. Ціни на квитки були значно нижчими за інші київські театри.

Театр Садовського проіснував сім років, до початку Першої світової війни (1914 рік), коли владою було закрито не тільки театр, а й усі українські газети, журнали, книгарні.

# data[].attributes.body
У 1881 році після довгих років боротьби корифеїв, українці одержали можливість ставити вистави українською мовою. При всіх обмеженнях і умовностях (перед кожною українською виставою мусила відбутися російська) цей крок міністерства внутрішніх справ все-таки легалізував український театр.

У 1885 році єдина досі театральна трупа розділилася: Марко Кропивницький зі своїми акторами відокремився від Михайла Старицького і його прихильників. Обидва колективи відразу ж почали самостійне творче життя.

# data[].attributes.headline
Походження терміну

# data[].attributes.subject
Походження терміну

# data[].attributes.body
В 1901 у Києві вийшла книга «Корифеи украинской сцены», яку через цензуру, написали анонімно провідні українські інтелектуали. У ній Марка Кропивницького, Михайла Старицького, Івана Тобілевича та інших уперше назвали корифеями українського театру. Цей дещо поетичний термін став нерозривним з театром

# data[].attributes.headline
Марія Костянти́нівна Занькове́цька — 

# data[].attributes.subject
Марія Костянти́нівна Занькове́цька — 

# data[].attributes.body
українська акторка і театральна діячка, провідна зірка українського театру кінця ХІХ і початку ХХ століть. Народна артистка Української РСР (1922).

# data[].attributes.headline
Театр корифеїв 

# data[].attributes.subject
Театр корифеїв 

# data[].attributes.body
Перший професійний український театр. Його було відкрито 1882 року в Єлисаветграді, і в цей рік український театр відокремився від польського та російського. Засновником театру був Марко Лукич Кропивницький,
що володів усіма театральними професіями. Після нього найдіяльнішим був Микола Карпович Садовський, що боровся за українське слово та український театр за часів їх заборони.

Із Театром корифеїв також пов'язані імена Марії Заньковецької, Панаса Саксаганського.

Стиль синкретичного театру, що поєднував драматичне й комедійне дійство з музичними, вокальними сценами, включаючи хорові й танцювальні ансамблі, вражав суто народною свіжістю й неподібністю до жодного існуючого театру.