# data[].attributes.headline
Анімація "Микита Кожум

# data[].attributes.body
Анімація "Микита Кожум'яка"

# data[].attributes.attachment_link.title
МИКИТА КОЖУМ’ЯКА - повнометражний анімаційний фільм!

# data[].attributes.headline
Усі серії "Як козаки..

# data[].attributes.body
Усі серії "Як козаки..."

# data[].attributes.attachment_link.title
«Як козаки...»  (всі серії)

# data[].attributes.headline
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.subject
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.headline
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.subject
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ось послухай!

# data[].attributes.attachment_link.title
"Золоте яблуко" (кримськотатарська казка), 5 клас

# data[].attributes.headline
Арт-проєкт "Буремні ві

# data[].attributes.body
Арт-проєкт "Буремні вірші"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українські зірки продовжують долучатися до проєкту "Буремні вірші". Щемливу поезію про війну прочитали Юлія Саніна та Олексій Суханов. Музикант Олег Скрипка навіть прочитав авторський вірш.

Вже декілька місяців арт-проєкт продюсера Павла Шилька "Буремні вірші" за допомогою віршотерапії ментально підтримує та допомагає українцям зцілювати душевні рани, завдані війною. До нього щоразу приєднуються нові знаменитості.

Олег Скрипка прочитав авторський вірш. З початком війни у творчому доробку Олега з'явилося чимало творів, присвячених темі війни, а вірш "Садок вишневий коло хати" - один із найпроникливіших.

Олег Скрипка читає вірш "Садок вишневий коло хати":

Солістка колективу "The Hardkiss" Юлія Саніна озвучила твір Юлії Якимової - "Я залишила свою душу". Юлія пише вірші все своє життя. До війни її творчість складалася з інтимної лірики, але після 24 лютого єдина тема, про яку пише, - війна. Юлія всім серцем любить Україну, мріяла про майбутнє тут. Але жорстока війна змусила її покинути рідне Дніпро та відправитися до Польщі. Вона надзвичайно сумує, адже все життя залишилося вдома, в Україні.
Юлія Саніна читає вірш "Я залишу свою душу":
Телеведучий Олексій Суханов вступив до лав територіальної оборони, однак не покидає боротьбу на культурному фронті. Щоб підтримати українців, він прочитав пронизливий вірш Юлії Гринюк "Круасани, кава та війна". На створення вірша її наштовхнуло спілкування з уже колишніми друзями з росії, котрі "нічого не розуміють". Вірш Юлії - це крик душі, який насправді неможливо повноцінно передати ні словами, ні емоціями.

Олексій Суханов читає вірш "Круасани, кава та війна":

Традиційно компіляцію відеовіршів проєкту закриває його засновник Павло Шилько з віршем іспанською мовою авторки Карли Маріани Россі. До слова, Карла є донькою Надзвичайного і Повноважного Посла Аргентинської Республіки в Україні та великим патріотом нашої країни. Павло виконує твір мовою оригіналу.

Павло Шилько читає вірш "Я думаю про тебе та відчуваю твій біль":

# data[].attributes.attachment_link.title
"Буремні вірші": Олег Скрипка, Юлія Саніна та Олексій Суханов читають щемливу поезію війни

# data[].attributes.attachment_link.description
Українські зірки продовжують долучатися до проєкту "Буремні вірші". Щемливу поезію про війну прочитали Юлія Саніна та Олексій Суханов. Музикант Олег Скрипка навіть прочитав авторський вірш. Вже декілька місяців арт-проєкт продюсера Павла Шилька "Буремні вірші" за допомогою віршотерапії ментально підтримує та допомагає українцям зцілювати душевні рани, завдані війною. До нього щоразу приєднуються нові знаменитості.

# data[].attributes.headline
Віршотерапія

# data[].attributes.body
Віршотерапія

# data[].attributes.attachment_link.title
СПЕЦПРОЄКТ | ВІРШОТЕРАПІЯ | БУРЕМНІ ВІРШІ

# data[].attributes.attachment_link.description
Share your videos with friends, family, and the world

# data[].attributes.headline
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.subject
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.headline
Кримськотатарська казк

# data[].attributes.body
Кримськотатарська казка "Золоте яблуко"

# data[].attributes.attachment_link.title
Золоте яблуко (кримськотатарська казка) — Автор Невідомий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Золоте яблуко (кримськотатарська казка)” (автор: Невідомий Автор). Читати повністю електронну книгу Автор Невідомий — Золоте яблуко (кримськотатарська казка) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.subject
ДОДАТКОВЕ ЧИТАННЯ

# data[].attributes.headline
Й. В. Ґете "Нічна пісн

# data[].attributes.body
Й. В. Ґете "Нічна пісня подорожнього"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.020473 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
Нічна пісня подорожнього - Йоганн Вольфганг Гете, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати. УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове. УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою Сторінку згенеровано за 0.020473 сек.

# data[].attributes.headline
М. Слабошпицький "Війв

# data[].attributes.body
М. Слабошпицький "Війві"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Коли вона назвала своє ім'я, ми страшенно здивувалися. "Війві" - ніхто з нас ніколи такого не чув.

Того дня Марина Сергіївна зайшла до класу з цим білявим дівчиськом і сказала:

- Діти, у нас поповнення - матимете нову товаришку, вона вчитиметься разом з вами...

Марина Сергіївна, мабуть, хотіла ще щось додати, але дівчисько глянуло на клас своїми зеленими очима і голосно сказало:

- Мене звати Війві.

- Як? - перепитав я голосно.

- Війві... А прізвище Салурі.

- Батьки Війві переїхали до нашого міста з Естонії,- пояснила Марина Сергіївна.

- Аж із Естонії...- здивовано загув увесь клас. Бо в нашій школі ще ніхто не з'являвся аж із Естонії. Були з Сахаліну, були з Вірменії, були з Ленінграда, були з Закарпаття... Всі на світі їздять і переїздять з місця на місце - тільки мої батьки чомусь нікуди не хочуть їхати. Я, як виросту, мандруватиму по всіх республіках і містах або й по всьому світу. От стану, наприклад, капітаном далекого плавання і завжди мандруватиму.

І треба ж було, щоб Війві посадили зі мною!

І тепер вона сидить на уроках, як статуя,- не зворухнеться і від Марини Сергіївни погляду не відводить. Ото, мабуть, зануда - з таких і відмінники народжуються. Їм за поведінку оцінки ставлять.

Я сюди крутнуся, туди крутнуся або повітряного змія конструюю, а Марина Сергіївна - завжди так раптово: "Вовченко, ану повтори, будь ласка, те, що я розповідала!.."

А хто знає, що вона розповідала?

Я зирк на Мишка, зирк на Васька, а вони плечима стенають - теж не слухали.

- Ви розповідали...- повільно починаю я і з надією дивлюся на Війві.

А вона сидить, наче нежива, начеб і не чує, що я чекаю від неї допомоги - тільки очі потупила. І трохи почервоніла. Мабуть, ото їй соромно за мене.

- Ви розповідали, що...- знову повторюю повільно я і непомітно штовхаю Війві в плече.

Але безнадійно - вона мовчить.

А Марина Сергіївна великими літерами пише в моєму щоденнику свою улюблену фразу: "Мирослав знову неуважний на уроках - зовсім не слухає вчителя". Добре, що хоч двійку за поведінку не вліпила.

Несу той запис у щоденнику додому. Уявляю, як увечері батько запитає:

- То що там у нас нового?

- Та...- сумно махну я рукою.

- Що "та"? - відразу ж суворим стане батько.

- Запис у щоденнику.

Батько відкладе газети, поправить окуляри й одразу ж почне:

- Ну, скажи сам, як тебе виховувати, щоб ти став уважним і сумлінним учнем? Чому до тебе ніякі слова, ніякі мої прохання не доходять? Треба ж хоч трохи совісті мати! Треба бути серйознішим!..

Я мовчу, бо знаю, що ця промова в нього надовго. Не можу сказати, що мені дуже цікаво її слухати, бо не почую нічого нового - все це я чув не раз і не два. Придумав би вже щось нове. Але хай собі бурчить. Я на нього не серджуся, бо він у мене добрий. Сьогодні заборонить телевізор дивитися, на вулицю не випустить, а завтра про все й забуде. Головне - в суботу зауваження чи двійку не схопити, щоб у неділю не заборонив у кіно йти й гулять.

Субота в мене - найважчий день. Хоч бери й не йди до школи. Але як не підеш? У нас же дорослі для дітей закон такий придумали: подобається тобі чи не подобається вчитися - вчись. Хочеш чи не хочеш до школи йти - йди.

Якби моя воля, то вирішив би так: кому подобається вчитися - хай вчиться, кому не подобається - хай не вчиться. Я б теж не вчився, якби не хотів стати капітаном далекого плавання...

Отже, Війві, як я і думав, виявилася відмінницею і занудою. Я таки правильно не злюбив її з першого погляду. Вона не підказувала мені на уроках, не давала списати домашнє завдання і завжди на мене дивилася так, як Марина Сергіївна, коли збиралася записати в щоденник зауваження.

- Ти, мабуть, хочеш бути вчителькою? - запитав якось я її.

- Вчителькою? Не знаю...

- Ти навіть не знаєш, ким хочеш бути?

- Знаю. Чому не знаю?! - раптом різко сказала вона.- Знаю!

- Ти диви! - вигукнув я здивовано.- І ким же?

- Тобі не скажу!

- А чому мені не скажеш!

- Тому!

- Чому?

- Бо це моя таємниця.

- То, значить, і нікому не скажеш? - мені раптом стало трохи легше, бо я подумав, що вона тільки мені не хоче сказати. Якщо ж взагалі-взагалі нікому ні слова, то можна й мені не питати.

Але що ж це може бути у неї в голові?

Мабуть, якась дурниця. Дівчата казали, що вона грає на скрипці, то, певно, музиканткою хоче бути. Бо ким іще може буть тиха, наче перелякана мишка, відмінниця? Знаємо ми їх. У них нічого цікавого. Їхнє життя нудне, як урок арифметики.

...Зима вже тоді закінчувалася. Ми з Мишком і Васьком уже втомилися виглядати весну. Чекали її так нетерпляче, як перелітні птахи, що збираються летіти з теплого вирію додому. Але причини в нас були не ті, що в птахів. Причини наші були серйозніші.

А все почалося ще восени, коли Мишків старший брат прийшов на побувку. Він служить у флоті. У нього красива морська форма, і всі хлопці з нашої вулиці не могли відвести од неї очей.

Він кілька разів давав Мишкові поносити у дворі безкозирку. Хоч вона Мишкові й на вуха наповзала, й очам його з-під неї нічого не видно було - дуже гордий він у ній походжав. Наче адмірал якийсь. Навіть нам не хотів давать поносити. Довелося сказать, що як не дасть, то дружбі кінець, що ми його знати не захочемо. Дав. Скривився, але дав. Бо де таких друзів, як ми з Васьком, знайде? Ніде. Таких більше нема на всю нашу школу і на всю нашу вулицю. І Мишко це добре знає. Не дурний же він.

Одягали ми ту безкозирку й відчували себе бувалими моряками. А як скидали, то зітхали: це ж коли ми ще потрапимо на море! Шкода, що дітей не беруть на флот. От колись давно на кораблях юнги були. Хотіли б ми жити в ті часи. Бо зараз - що? Ходи до школи, вчи уроки, потерпай, щоб не одержав двійку, щоб Марина Сергіївна не записала зауваження, збирай металолом, допомагай матері посуд вимити, пропилосось свою кімнату - оце таке наше життя. Нудно. І немає ніякого просвітку.

Закінчилася в Мишкового брата побувка, поїхав, повіз свою безкозирку, і ми засумували.

- Щось треба нам робити,- сказав я.

- Ти про що? - запитав, не розуміючи мене, Мишко.

- Про що? Про що? - перекривив я його.- Про нас і про море! От про що!

- А що ж тут зробиш? З дому втекти на море - на корабель не приймуть. Скажуть, мало каші з'їв.

- Ні, втікати з дому не годиться... То тільки в давніх книжках утікають,- сказав Васько.- Давайте краще будемо вивчати морську науку. А потім, як потрапимо в армію, нас одразу виберуть там капітанами, бо ми вже все знатимемо й усе вмітимемо.

- Вивчати морську науку!.. А як же її вивчати?! Це якби була така морська школа для дітей,- засумнівався Мишко.

- Треба нам подумати і скласти план,- запропонував я їм.

- Про що план?

- Про все,- рішуче сказав я, хоч зовсім не міг уявити, який той план буде.

Думали ми, думали до самісінького вечора і нічого тоді не змогли придумати.

Але, як каже мій батько, ідеї приходять несподівано.

Наступного ранку мене розбудила думка про те, що нам треба збудувати пліт. Я аж підстрибнув на ліжку. І як це нам учора в голову не прийшло?!

Скочив на ноги, навіть не вмивався, не снідав - і до дверей.

- Ти куди? - батько до мене.

- У мене ж уже три дні не було зауважень і двійок!

- Три дні,- усміхнувся він.- Якби три місяці!

Хай би сам спробував три місяці провчитися без зауважень і двійок!

- Тату, мені дуже-дуже треба,- сказав я і так натиснув голосом на "дуже-дуже", що він не затримував.

Знайшов Мишка й Васька, привів їх до себе.

- А тепер слухайте,- врочисто сказав їм.- Ми побудуємо пліт і плаватимемо на ньому.

- Пліт? - перепитав захоплений Мишко.

- Пліт? - недовірливо перепитав Васько і навіть нерішуче переступив з ноги на ногу.

- Пліт,- повторив я врочисто.- То як вам мій план? Здорово?

- Здорово! - це Мишко.

- Чи вийде в нас? - це Васько.

- Вийде! - анітрохи не сумніваюсь я.

- А з чого ж його робитимемо?

- А з усього! Збиратимемо дошки, цвяхи і все, що може згодитися. Чим швидше збудуємо, тим швидше почнемо наше плавання на озері...

- Коли ж ми почнемо - он зима вже йде,- трохи розчарував мене Васько.

- Значить, узимку робитимемо його, а з весни почнемо плавання.

Цілу зиму зносили до Мишка в підвал знайдені дощечки, уламки старих меблів, цвяхи і все інше, що могло нам знадобитися. Матеріалів у нас вже було на три плоти або й на чотири.

Ми вже збиралися почати майструвать пліт, коли я захворів на ангіну.

Сидів у квартирі й сумно дивився у вікно.

А там уже починалася весна. Світило сонце, бігли струмки, весело пурхали голуби. Хіба є сила всидіти вдома такої пори? І я не всидів би. Вже збирався зав'язати материною пуховою хусткою горло й потихесеньку вибрести надвір, як раптом у двері хтось подзвонив.

Я відчинив і з несподіванки сторопів.,

Переді мною стояла Війві.

- Здрастуй,- сказала вона своїм трохи кумедним голосом.

- Здрастуй,- відповів я розгублено і стояв, загородивши вхід.

- Ти хворієш, і я прийшла тебе провідати...

- Тебе Марина Сергіївна прислала? - запитав я невдоволено.

- Ні, я сама.

- Сама? - не міг я повірити.

- Сама, сама,- ще й головою захитала для переконливості. Дивна вона, ця Війві. І чого б ото раптом іти мене провідувать?

- То заходь...

Вона зайшла і почала відкривати портфель.

- Якщо ти збираєшся вчити зі мною уроки, то нічого не вийде,- сердито попередив я.

- Ні, я ось тобі яблук принесла,- і поклала переді мною двоє червонобоких яблук.

- Навіщо вони мені? Хіба я ніколи яблук не їв?

- Таких не їв... Це нам з Естонії бабуся прислала.

- З Естонії?

- Ага... З Сааремаа...

- Як ти сказала?

- З Сааремаа...

- А що це таке?

- Це великий острів у Балтійському морі... Ми там жили раніше.

- Жили? На острові?

- На острові. Що тут дивного?

- Серед моря жили?

- Серед моря...

- Ото, мабуть, добре жити серед моря, еге ж?

- Цікаво було... Я часто стояла на високій горі над морем і виглядала бабусю з плавання.

- Що? Бабусю? З плавання?! - я розсміявся і дививсь на Війві: і коли це їй приснилося?

- Так, бабусю з плавання.

- Куди ж і на чому могла плавати твоя бабуся?

- На кораблі плавала куди треба.

Я нічого не міг зрозуміти, а тому почав розпитувати спочатку:

- А чому твоїй бабусі треба плавати?

- Це її робота.

- Як - робота? Вона хто?

- Вона капітан.

- Хто?

- Капітан.

- Капітан? На кораблі?

- Так.

Ноги мої підкосилися, і я знесилено впав на диван.

Оце так! По-перше, я ніколи не чув, щоб жінки були капітанами, бо не жіноче то діло.

# data[].attributes.attachment_link.title
Війві - Михайло Слабошпицький, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Війві" (автор: Слабошпицький Михайло Федотович). Читати повністю електронну книгу Михайло Слабошпицький - Війві онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.description
AdBlock is a user-supported browser extension that lets you surf the web ad-free.

# data[].attributes.attachment_link.description
Block YouTube™ ads, pop-ups & fight malware!

# data[].attributes.headline
Для коректного

# data[].attributes.body
Для коректного використання покликань на тексти електронної бібліотеки, раджу встановити на свій ґаджет безоплатне розширення - БЛОКУВАННЯ РЕКЛАМИ.

# data[].attributes.body
Купити в "Книгарні Є": підтримка вітчизняного виробника - наш донат для перемоги України

# data[].attributes.headline
Збірка "Мама по скайпу

# data[].attributes.body
Збірка "Мама по скайпу" (11 історій, 11 авторів)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Катерина Луцька 11 березня 2013 р.

Про трудову міграцію українському і німецькому читачеві розкажуть письменники. 11 історій, від 11 авторів, на 150 сторінка презентуватимуться на цьогорічному Лейпцизькому книжковому ярмарку.

Італія - красива і тепла країна, але для одного українського хлопчика вона холодна і не привітна, оскільки, вкрала в нього маму. Твір школяра, написаний на конкурс "Україна, в якій я хочу жити", свого часу вразив письменницю та голову журі Мар'яну Савку. "Дитина писала зовсім не дитячі речі - згадує Мар'яна Савка, - вона запитувала себе, чому так трапилось, що мама, яка добре вчилась у школі, не змогла знайти роботу в Україні". Такими спогадами, чи то пак новелою, починається книжка "Мама по скайпу".

Від ідеї до реалізації

Ідея книжки з'явилась ще рік тому, коли на Лейпцизькому фестивалі познайомились директор видавництва "Старого лева" Мар'яна Савка, авторка мультфільмів про Капітошку та Петрика П'яточкіна Наталя Ґузеєва і літературний агент Михайло Маргуліс. Саме він і сформував назву проекту "Мама по скайпу". "Вже саме поєднання цих слів несе певну трагічність, - розповідає DW Наталя Ґузеєва, - мама тому і мама, щоб бути поруч з дитиною, а скайп хоча і втамовує біль розлуки, однак не дає материнського тепла та запаху".

Спершу планували видати книгу для підлітків, однак коли надійшли матеріали від українських авторів, ініціатори зрозуміли, що аудиторія може бути значно ширшою. "Книга цікава як для дітей так і для батьків, - каже Мар'яна Савка, видавець українського варіанту книги, - але все ж таки у першу чергу почитати її мають дорослі, адже їм починати діалог". Ніякого повчання у книзі немає, мета не осудити, а показати існування проблеми трудової міграції.

Без вигадок і фантазії

Письменник Сергій Гридін колись був заробітчанином: пів року працював у Москві по 12-14 годин на добу. На той час у нього не було ані родини, ані дитини. Тепер з темою трудового міграції знайомить свого сина-підлітка. Зокрема, через своє оповідання, яке увійшло до книги "Мама по скайпу". "Я згадав історію про сусідського хлопчика, мати якого поїхала на заробітки і залишила сина напризволяще, - розповідає письменник, - і вирішив її описати, може, хтось почитає і зробить правильні висновки".

В оповіданні Галини Малик страшний і правдивий фактаж. Молода жінка поїхала на заробітки в Італію, де через фінансову скруту погодилась стати сурогатною мамою. Після пологів повернулась додому, однак з пережитим змиритись не змогла і розповіла усе чоловікові та сільському дякові, який, у свою чергу, попаді. Швидко новина поширилась селом і вже кожен цю історію бачив і трактував по-своєму. Тиск односельців жінка витримати не могла і покінчила життя самогубством. Не витримав і чоловік.

"Це не говорить про те, що кожен випадок заробітчанства може бути таким, - підводить підсумки авторка оповідання, - але подібні крайнощі загострюють увагу на проблемах, якими вони були породжені ". Свою історію Галина Малик розповіла через призму сприйняття дівчинки-підлітка, на очах у якої і відбувалась трагедія.

Дорослі проблеми

Є у книзі оповідання і про стосунки емігрантів та роботодавців. Зокрема, долю української жінки, яка працювала прибиральницею у німецькій родині, описала Наталя Сняданко. Є і про те, як замість заробітку, українці повертались додому з нічим, однак, добре, що хоча б живі. Олександр Гаврош не фантазував, а тільки пригадав ситуацію, яка трапилась із закарпатцем. Його надурили, залишивши без грошей і паспорта.

Правдиву історію описала і Наталя Ґузеєва. У розмові з DW письменниця, котра зараз мешкає в Німеччині, розказала, що українок-емігрантів зустрічає багато. Найбільше запам'ятався випадок, який стався з нею в одному ресторанчику Мюнхена. "Почувши рідну мову до мене підсіла жінка-проститутка з України, - каже Наталя, - вона розповіла, що має дві вищі освіти і завжди мріяла писати книги, але після розлученням з чоловіком має утримувати дитину і хвору маму, тому обрала такий шлях".

Представники проекту "Трансліт" та німецького Фонду імені Роберта Боша упевнені, що книга знайде свого читача і в Німеччині. Адже, кажуть, тут зростає інтерес та співчуття до долі жінки-прибиральниці чи жінки-проститутки. Окрім цього, як зауважила Каті Бруннер, перекладачка та одна з керівників "Трансліту", західний робочий світ також змінюється. "Чимало людей прощаються зі своїми рідними, бо доводиться працювати в іншому місті, - розповідає про ситуацію в Німеччині Каті Бруннер, - почастішали випадки, коли німці рік працюють в одному проекті, пів року в іншому і все це у різних містах, а то й країнах".

На роботу за кордон

Тим не менш, українських трудових мігрантів порівнювати з європейським не варто. Про це DW розповіла соціолог Євгенія Вірц. Так, поляк, що працює в країні ЄС, законодавчо захищений: він не має проблем з візою, з правом на проживання і на роботу та може нараховувати гроші в пенсійний фонд, при поверненні на батьківщину. Інакше з українцями, адже часто вони погоджуються на нелегальну роботу. "Українська робоча міграція в основному не регулярна, -каже Євегенія Вірц. - Або в мігрантів повністю відсутні документи, або, як мінімум, дозвіл на працю". Також вони і з вибором роботи не панькаються, а орієнтуються на попит закордонного ринку. Так, жінки з вищою освітою легко стають хатніми прибиральницями, доглядають за пристарілими чи чужими дітьми, у той час, як їхні діти залишаються без догляду в Україні.

"Найтяжчий момент для мене - це відключити скайп, - зізнається Наталя Ґузєєва, яка також є для свої дочки "мамою по скайпу", адже та навчається в іншій країні, - закрити комп'ютер і відчути, що в квартирі стало тихо ти одна і віртуальна ілюзія близькості закінчена". Для решти авторів тема також близька, адже в кожного з письменників, долучених до соціального проекту "Мама по скайпу", хтось з близьких чи знайомих працює не в Україні.

За офіційними даними у 2012 році закордоном працювали 86,7 тисяч українців, дві третини з них - чоловіки і жінки до сорока років. Утім, справжню кількість мам і татусів по скайпу досі ніхто не підраховував.

# data[].attributes.attachment_link.title
Збірка "Мама по скайпу" - гірка реальність заробітчан - DW - 11.03.2013

# data[].attributes.attachment_link.description
Про трудову міграцію українському і німецькому читачеві розкажуть письменники. 11 історій, від 11 авторів, на 150 сторінка презентуватимуться на цьогорічному Лейпцизькому книжковому ярмарку.

# data[].attributes.headline
НАЙЦІКАВІШЕ З ЛІТЕРАТУРНИХ НОВИНОК

# data[].attributes.subject
НАЙЦІКАВІШЕ З ЛІТЕРАТУРНИХ НОВИНОК

# data[].attributes.headline
Смт. Компаніїв

# data[].attributes.body
Смт. Компаніївка / Антоніна Царук. Книжкові смаколики від письменниці

# data[].attributes.attachment_link.title
Царук Антоніна Петрівна – Кіровоградська обласна бібліотека для юнацтва ім. Є. Маланюка

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРА КІРОВОГРАДЩИНИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРА КІРОВОГРАДЩИНИ

# data[].attributes.headline
І. Андрусяк "28 днів і

# data[].attributes.body
І. Андрусяк "28 днів із життя Бурундука"

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Андрусяк — Вісім днів із життя Бурундука (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Вісім днів із життя Бурундука (скорочено)” (автор: Андрусяк Іван Михайлович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
О. Виженко "Велике Цаб

# data[].attributes.body
О. Виженко "Велике Цабе"

# data[].attributes.attachment_link.title
Велике Цабе — Олександр Виженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Велике Цабе” (автор: Виженко Олександр Євгенович). Читати повністю електронну книгу Олександр Виженко — Велике Цабе онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
О. Вишня "Як ми колись

# data[].attributes.body
О. Вишня "Як ми колись учились"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дуже рано починалася за старих часів професійна на селі освіта.

Тоді вона починалася, коли Ванька або Ода рочку було вже "одлучено" і коли Ванькові або Одарочці сорочка підіймалася вище колін і зав'язувалася вузлом на спині.

- Щоб не закаляло! А то воно в мене, вибачте, на втори слабеньке!

Ванько вже міцно тримався за материну спідницю і весь час:

- Мамо! Моні!

- Ось не мамай мені над душею! На ось дубця, пожени гуси за ворота. Він у мене хороший хлопець! Пожени, пожени! Мама на базар поїдуть, гостинця куплять! Отак, отак їх! Гиля,- кричи,- гиля! Отак! От цяця Ванько! От цяця! А Меланя кака,- вона мами не слухає! Жени, жени!

Це були перші кроки нашої освіти.

Пасти гуси, впасти їх так, щоб у чужі копи не вбралися, пригнати додому всіх до одного,- це була програма нашого "технікуму", першого, сказати б, курсу.

Коли ви цього іспиту було не складете, коли у вас одберуть де-небудь у чужому просі або на чужій стерні картуза або ж ви, навчаючись поціляти, бахнете гуся грудкою по голові і приженете додому замість восьми гусят семеро,- крім того, що на вас буде побито нового-новісінького віника, вас ніколи не переведуть на вищий курс.

Вищий курс - це свині.

Самі ж ви, певна річ, розумієте, що це вже справа далека серйозніша, ніж гуси.

Свиню ви в самій сорочці не впасете. Тут уже обов'язково потрібні були штани... Хоч і з прорішкою ззаду, а проте штани, та ще й на одній підтяжці.

Замість дубця потрібний невеликий кийок.

Цю справу доручалося громадянинові від шести років. Раніш - ні. Бо тут треба було певної вже кваліфікації, а най' головніше - поважності.

Сказати:

- Аля! Бодай була вона тобі здохла!

Це не те, що невинне й наївне:

- Гиля-гиля!

Тут уже треба було, щоб свиня почувала над собою тверду руку, треба було вчасно й уміючи вхлудити її кийком, не хапаючись і не нервуючись, і, ніби так, між іншим, прослатись по вигоні басом:

- А куди ж ото ти пішла? Кочни, га? Куди ря-а-а-а-ба?

А потім солідно додати:

- Сибірки на тебе нема!

"Володарем" над свинями ми були до 10-11 років. Потім йшли такі "курси" нашої освіти:

Т е л я т а.

В і в ц і.

К о р о в и.

К о н і...

Переступивши на телячий курс, вже "дозволялося" вкрасти в батька паперу й закурювати цигарку з кінського кізяку або прохати в прохожих (тільки не з свого села!):

- Дядю, закурить нема?

- Нема!

- Так дайте ж хоч сірничка!

В цей час (узимку) починалася й загальна освіта в місцевій церковноприходській або в народній школі...

Звичайно, коли була та школа та були чоботи, щоб у ту школу ходити.

Дійшовши до кінського курсу, увечері вже можна було, пригнавши коней додому, вискочити на вулицю, на колодки.

Коли мати було почнуть:

- Уже, сибіряко, хата тобі чимсь тхне! Уже на вулицю!

Можна було матері відповісти:

- Та?!

А як батько почнуть, краще мовчати. Бо в батька аргументи були значно солідніші:

- Ти не той, не дуже! Що ото чоботи вже бутилками пристроюєш? Ти мені дивись! Поб'ю на сукиному синові істика до цурки!

Батькові іноді тільки можна було сказати, та й то потихеньку:

- Та я хіба, тату, що?! Я ж - нічого...

Кіньми закінчувалася освіта в нашому "технікумі".

Освіта в "технікумі" провадилася однаково для хлопців і дівчат.

З певними, розуміється, відмінами: одночасно з "технікумом" хлопець вчився погоничувати, тесати, стругати, а дівчина - коноплі брати, тіпати, прясти, вишивати.

А далі функції хлопчачі й дівчачі різко розмежовувалися: хлопець ішов на плугатаря, на косаря, а дівчина на полільницю й на в'язальницю.

Співати вчилися разом на колодках. Співать - це обов'язково, як дихати.

Закінчувалася наша освіта материними словами:

- Женить би вже лобуряку слід!

Або:

- Та моя вже доросленька! Кума казали, що Іванів Максим уже напитував! Мабуть, так у М'ясниці й обкрутимо! Час уже!

Кінець був нашій освіті.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

А тепер, як подивишся, і семилітки, і десятилітки, технікуми, інститути, університети, академії...

Ой, як "тяжко" тепер нашій молоді!

# data[].attributes.attachment_link.title
Як ми колись учились - Остап Вишня, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Як ми колись учились" (автор: Вишня Остап). Читати повністю електронну книгу Остап Вишня - Як ми колись учились онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
ГУМОР І САТИРА

# data[].attributes.subject
ГУМОР І САТИРА

# data[].attributes.body
Додатково №4: М. Павленко "Райдуга в решеті / Життя видатних дітей" (2 твори за власним вибором)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Читати онлайн твір Марини Павленко "Життя видатних дітей"
Марина Павленко про Павла Тичину, Надію Суровцову, Василя Симоненка, Василя Стуса, Ірину Жиленко
Павло Тичина

ЯНГОЛИ ДЛЯ ПАВЛУСЯ ТИЧИНИ
... Перший янгол двері відчиняє,
другий янгол столи застеляє,
третій янгол
хрещеному нарожденому
рабу Божому щастя й долі шукає... Із пісківського замовляння
В нічному оркестрі

Павлусевій радості немає меж! Мало того, що літо в розповні, що на канікули додому приїхав, та ще й цього вечора мама постелила їм з Іванком не в хаті - у садку! Саме достигають яблука, треба стерегти від злодіїв. Бо такі щепи, яких понасаджували Павлусь із татом, у селі - дивина. Торік, як почали достигати, хтось полакомився на чуже добро: і яблука обнесли, і гілку відчахнули!

- Так само було, коли в наших келіях лад наводили! - тішиться Павлусь. - Бурсаки спали надворі, біля архиєрейської конюшні!

- І на возах у сараї! А ще - на каштанах за дзвіницею! Примостили дошки межи гіллям - та й уже! - докидає брат.

Лежать Павло з Іваном, а вгорі, і внизу, і довкола - мов царство Боже. Манять-поблимують зорі - душі чиїсь. Невдоволено постогнує під кожухами втоптана трава. Довкола сюрчать коники. Десь ген аж під Волошинівкою - далекі голоси дівочі пісню виводять. Попискують у своїх нічних клопотах жителі підземного царства. Покрикують нічні птахи, надривається жаб'ячий хор із озерець урочища Попівка. Пошелестують крізь медово-яблучні сни переморені бджоли в татових вуликах...

Наче оркестр якийсь! Мабуть, такого тато ходили до поміщиків Раковичів у сусіднє село послухать... ("В космічному оркестрі" - так одна із Павлових поетичних книжок зватиметься колись!)

А зверху яблуня віти розпростерла. Покректує стомлено: нелегко-бо тримати на собі й обважнілі плоди, і всипане зорями небо. І затишно під цим яблуневим шатром, і духмяно, й п'янко. І зовсім не страшно. Їй-Богу, такої ночі лихо не може ходити світом - лиш добрі янголи!

Може, то й не яблуня, а любляча вродлива мама Марія простерла свої крила над Павлусем, і над Іванком, і над усіма своїми тринадцятьма дітьми: чотирма вічними янголятками й тими дев'ятьма, що вижили?

А може, яблуня - це долоня, яку тримає над хлопчиком його небесний покровитель? Адже кожна з трьох дат Павлусевого народження, які називатимуть його майбутні біографи: 23, 27 чи 28 січня 1891 року - пошановує святого Павла! Хто-хто, а тато Григорій на святцях знається. Він же, як і покійний мамин тато Василь Савицький, - псаломщик, дяк Пісківської Свято-Троїцької церкви. Ну, ще вчителем сільської дітвори підробляє, поставивши два довгі столи просто у своїй хаті. Предки ж татові були козаками. Тичина Гнат навіть служив полковим старшиною в самого Богдана Хмельницького! Хоч Григорій уже прізвище "Тичина" змінив. Перекрутив його "по-панськи": "Тичинін". Павлусь і сам ще не розуміє гаразд, чим оте "Тичинін" муляє душу. Але - муляє. Аж як заснується в їхній семінарії Гурток Український, аж як піде "блага вість" про державність України, аж як відкриються перед ним усі кривди-приниження рідного слова, аж як зіллються внутрішні порухи серця з реальною його участю в українській визвольній боротьбі - тоді зрозуміє. І 1917 року без вагань поверне сім'ї "колишнє" прізвище.

Попри все, тато в Павлуся дуже талановитий. І до музики, й до малярства. Навіть листи до дітей закінчує римою. Здається, що ті таланти й досі болять йому, адже, коли б міг учитись, став би великою людиною. Тому іноді й топить у горілці свої нездійснені мрії. Тоді під гарячу руку татові не потрапляй. Через те горілку Павлусь ненавидить, і ненавидітиме ціле життя.

Але й тато, і мама в нього - найкращі. Ех, як добре, що, крім святого Павла, охороняє хлопчину й любов найрідніших! Гарно мати старших братів і сестер! Павлусь знайшовся в родині Тичин сьомим: після Василя, Проні, Полі, Михайлика, Ірини та Іванка. Потім народились іще Оксанка, Євген, Кость, горбатенька Олеся, Наталочка й Сергійко...

Усі обдаровані, всі його, Павлуся, люблять. Може, правду кажуть, що сьоме дитя в сім'ї - особливе? Сім барв у веселки, сім нот у пісні, сім днів у тижні... Він так і залишається "мізинчиком": чи того, що справді худенький та дрібний, чи того, що "Павло" з латини й перекладається як "маленький"?

Тільки чоло високе та очиська на півлиця. Під чолом тим усе працює думка, а очиська світ у себе так і вбирають! Гарно ж довкола, Господи! Павлусеві здається, що все - наче крізь нього самого проходить, перетинаючись у ньому тисячами вражень-променів... А він - мовби струна, що натягнута між небом і землею, між зорями й комашками.

- Ну, як полізе цієї ночі крадій - хай начувається! - солодко зітхає брат, умощуючись під рядном.

А Павлусеві не дуже хочеться, щоб цієї ночі хтось закрадався. Хоч і кортить дізнатися, чиїх нечистих рук діло!

- Може, віщий сон накликати? - розмірковує. - Яке там Проня замовляння казала? "Ложусь я на Сіянських горах спать - три янголи в головах стоять!.."

- "...Один янгол все бачить, - продовжує Іван. - Другий янгол все чує, третій янгол все знає..."

- "...І мені скаже, найду чи потеряю!" - завершують уже дуетом.

Проте чи янголи не поспішали, чи хлоп'яче хвилювання передалось яблуням і навіть грушам за блакитною лавочкою, але сонний настрій мов рукою зняло.

- Пригадуєш, Павлусю, як я тебе до бурси[1] готував?

- Еж, ткнув мені в руки Священну Історію, замкнув у чулані, а сам гулять повіявся! - усміхнено потягується Павлусь. - А як ти мене водив на заняття до репетитора Голобуцького? Єй же право, і сам не вчився, й мені не давав!

- А що? У Голобуцьких, може ж, і справді хвіртка не одчинялась! Мусили вертатись додому! - виправдовується старший брат.

- ...І гасати у квача, в опуки[2], в гилки чи куці-баби, еж?!

- Може, хтось скаже, що ти погано вивчився? Прийняли ж. Усі хвалять тебе! І регент, і математик Бекаревич!..

- Ну, з математики я не дуже, сам знаєш! Бекаревич любить мене за те, що мапи з географії креслив йому та розмальовував і що гарно в хорі співаю!

- А викладачі Соловйов, Львов, Зосимович?! Надто ж - учитель малювання Михайло Жук! За щось же і він, і бурсаки й називають тебе позаочі: "святий Павлусь"! Ядлівський дядько правду казав, що з тебе якийсь архиєрей[3] вийде!

Дяка Богові, темна нічка не виказала, як Павлусь зашарівся від братових похвал. Ні, святим чи архиєреєм він бути аж ніяк не збирається. Після бурси чекає семінарія, а потім... Спробувати б у Петербурзьку академію художеств, але грошей навіть на дорогу нема... Навряд чи йому, як молодому Шевченкові, пощастить на багатих друзів... Доведеться в Комерційний інститут, бо забриють у солдати царської армії!..

А поки що, справді, Павлусь не лише гарно вчиться і відпрацьовує навчання-проживання незамінним дискантом[4] у бурсацькому хорі. Ще регент доручає йому підучувати новачків. Понавчав так і Чоботька, і Трубеньова, і Копійку, і меншого брата Євгена (теж у бурсі вже), і Грицька Верьовку (майбутнього видатного композитора). Через уже дорослого брата Мишка прилучається в Чернігові до все нових шедеврів музичних. Ще трохи - й гратиме на кларнеті, Гобої, бандурі, фортепіано. А ще - почне складати музику сам, хоч у цьому не признається навіть братам.

- Зате як ти втішно придумав гратись у святі мощі! - оддячується братові за приязне слово Павлусь. - Хлопчика з цукеркової обгортки - в коробочку!

- Може, якби курка її з-під призьби не вигребла, то через двісті років справді мали би святі мощі! - позіхає-жартує Іванко. - А як ти скрипочку з дощечки собі змайстрував? А шкурку як у пляшечці вимочував, пам'ятаєш? Барабана хотів зробити!.. А як ти вподобав дзвонити в пилку, яку тато привіз із Чернігова й повісив у сінях?.. Або в казана бамкав на старому погребищі?.. Скрізь музики шукав!..

Чого ж тільки музики? Ще змалку Павлусь, умостившись на Полиному сундучку або на печі, брав кольорові олівці й вимальовував на папері "святі місця", які ото позначені на карті Палестини. Зображував і ніколи не бачені сині моря, і рідні пісківські гаї та поля. Малює собі та, слинькаючи олівця, тонко виводить пісню, почуту від тата чи Проні: "Тече річка невеличка...". Або - "По сінім волнам океана!" Ах, який же він - той океан? Мабуть, дуже великий і грізний! Коли ще й читати не вмів (а читати навчився рано, сам, без нікого, сидячи на печі та наслухаючи татові уроки в першій кімнаті), то такий у нього про океани-моря й про зиму віршик викублився-вийшов:

Ах ти, зімушка-зіма, ти злюка!

Зімою людям горе.

В декабре замерзає море.

А мабуть же, замерзає! Як ото їхні сільські озера - Поділ, Топило... То й заримував собі про те! Трохи з домішкою "книжної" - церковнослов'янської, трохи - російської мови, бо ж такою тоді молилися в церкві та вчилися в школах: і в татовій, і по всій Російській імперії. Українські книжки Павлусь отримав аж у першому класі Пісківської земської школи - від любої вчительки
(Продовження на наступній сторінці)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Життя видатних дітей" Марина Павленко, читати онлайн текст твору повністю

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати онлайн твір Марини Павленко "Життя видатних дітей"

# data[].attributes.headline
М. Павленко "Небезпечн

# data[].attributes.body
М. Павленко "Небезпечні польоти Василька Симоненка" (із книги "Райдуга в решеті / Життя видатних дітей")

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Читати онлайн твір Марини Павленко "Небезпечні польоти Василька Симоненка"
...Упаду я зорею,
Мій вічний народе,
На трагічний і довгий Чумацький твій шлях. Василь Симоненко. "Стільки в тебе очей..."
Навчальні піруети[9]

Стільки пам'ятає себе Василько, він хотів стати льотчиком. Як тільки загуде в небі - бігом надвір! Геть і ложку покине. Забуде і борщ, і мамині пиріжки, начинені смаженим борошном. Адже в небі - сталевий птах (це вам не чорногуз із їхньої повітки!) крилами розтинає хмари!.. Оце висота! Оце доля!

Змалку вподобав собі віршика, що склав троюрідний брат Льоня Щербань: "Я маленький льотчик, / Я зроблю літак...". Розповідав його вдома з таким запалом, наче то його власні рядочки. Мама навіть вирішила, що це не Льоня - Василько придумав. Так ненароком ця помилка й увійде в історію. Але вірш і справді наче Васильків. Бо є в ньому щось і від хвальковитих газет, що їх недолюблює, але почитує дідусь. А щось - від рідної колядки: Василько ж народився 8 січня, одразу після Різдва! Правда, колядують Василь із хлопцями покрадьки, щоб у сільраді та школі не пронюхали. На своєму кутку десяток хат обійдеш - та й по всьому. Але ж колядують! "Коляд-коляд-колядин, я у батька один", - схоже з Льоніним віршеням, хіба ні? Ото й тільки, що Василько не в батька один, а - в мами! Ну, іще в дідуся, звісно. Любить Василько їх дуже, і вони над ним трусяться.

Хоч нічого в них героїчного, нічого від романтичної льотчицької долі. Мама Ганна, в колгоспі наробившись, вечорами цокотить на швейній машинці - сусідів обшиває. Дід Федір Щербань, колгоспний комірник, після роботи косить, порається біля худоби та читає книжки-газетки. Василькові тільки й "польотів", що в розкрилені мамині руки, коли приходить увечері з роботи. Або - дідусеві назустріч, коли той із поля чи з базару в Лубнах несе онукові гостинчика "від зайця": окрайчик хліба, яблуко чи бублика. І то - це коли Василько маленький був, а нині півпарубка, семикласник уже!

У війну літаки не вабили, а лякали. Були схожі на чорні хрести й несли в собі смерть і руїну. Правда, щойно 1943-го їхнє село Біївці звільнили од німців, Василько з Льонею Щербанем і собі спробували трохи "повоювати". Не льотчиками, то хоч піхотинцями. Ну, а піхоті чи льотчикам треба вміти стріляти.

Війна одгриміла, проте снаряди, патрони, гранати зостались. Всі хлопчаки тоді "запаслися": Гриша Симоненко автоматні диски прикопав у схованці, дід його - пістолети на сінокосі познаходив, Льоня ящиком патронів розжився. Василько ж озброївся в рідній клуні. Там, коли замерзали Удай і болота, часом переховувались партизани, і в очеретяній стрісі лишили... нагана й гвинтівку! Тож хлопці - за зброю. Висадили зі стріхи десант у бур'яни і дрібними перебіжками - в береги.

...Однак та перша військова операція скінчилась поразкою. Постріли з болота неабияк наполохали селян. "Солдатів" швидко виловили, зброю відібрали, босі вояки під грізним конвоєм Параски Щербань, і насмішкуватим поглядом чорногуза з клуні прибули додому. Увечері зазнали ще й публічного суду.

Хлоп'ячі вуха палали від батьківсько-дідівських зітхань, бідкання і докорів.

- Дурило мале! - трималась за серце заплакана мама. - Це ж тільки Божа ласка, що лиха не сталось!..

Але справжні герої не відступають.

- Як виросту, буду льотчиком і оженюся з італійкою! - звірявся Льоні Василь, коли вони через вікна колишньої церкви, де совєцька влада зробила клуб, дивились нове кіно. Кіно привозять мало не щодня. Нема електрики - вмикають движка і крутять, крутять, крутять... Хлопці через вікна пролазять, бо грошей - катма. Сьогодні кіно страх, яке цікаве, - італійське. Із Софі Лорен у головній ролі!

Хоча женячкою не переймається ще. Однак майбутню дружину Людмилу-Люсю, красуню не згірш італійської актриси, кликатиме трохи "по-кіношному": "Люсьєн".

А от льотчиком - уже зараз був би, і край!

Одначе мріяти - кожен може. Чого лиш не понамріюється, коли цілих дев'ять кілометрів тюпариш до школи, а потім, відучившись, - тих самих дев'ять дринзяєш назад? З 1942 року Василь учився в Біївецькій початковій, потім ходив до семирічки в сусідніх Єнківцях, а тепер - до десятирічки в село Тарандинці. Колись у Тарандинцях служив писарем

Васильків прапрадід (теж Федором звався). Тільки прапрадід собі щодня верхи їздив, а хлопець - пішака. Як тепло й сухо - мовби й нічого. А дощами-снігами одежа-взувачка не встигала за ніч висихати на грубці. Пальто ж у Васі - вітром підбите, чоботи - босий слід знати...

Але до школи - це закон! Якось у несамовиту хуртечу, коли всі були певні, що з сіл у Тарандинці ніхто не приб'ється, вчителька Уляна Миколаївна Демченко здивовано уздріла на шкільному порозі... сніговика! Коли "сніговик" обтрусився-обтупався-пообмітав паморозь, він зробився... Василем Симоненком!

- Тяжко тобі, Васю? - мама жаліє.

- Та чого там важко? - віджартовується-відсміхається каро-зеленими очиськама. - Доки дійду до школи - всі уроки повторю. Доки назад - усі пісні переспіваю!

Отже, мріяти - не сокирою махати! Проте і за рубанням дров чи очерету (дідусь уже старенький, хлопець - головний хазяїн у домі) мріяння Василька теж не покидає. Города копає - мріє, сіно згрібає - мріє, худобу порає - мріє!..

Льоні простіше: постановив собі, що стане поетом, і вперто прямує до мети. А тут же пером і папером не обійдешся! Треба щось робити, бо ж, як у Біївцях кажуть, без підпалу й дрова не горять!

...Нові "навчальні" польоти відбулись на Удаї, що несе поважно глибокі води через село.

Місцева парубота придумала такого собі лука. З усіх сил нахиляється донизу молода верба. Двоє тримають за гілки-шасі, доки "льотчик" не вибереться на "фюзеляж"[10] і не вчепиться руками за "рулі повороту" - верхівку.

- Три... чотири! - командують хлопці. - Від гвинта!

І - в-в-відпускають дерево.

Воно розправляється і пружиною викидає того, хто на верхівці, в річку. Пілот іде на зниження! Є контакт - геройський бульк у воду! Та-а-аке добро! І страх, і гордість, і, головне, безмежна радість польоту!

Але якось Василько, не втримавшись, "важелі" випустив завчасно...

Впав із триметрової висоти. Не у воду. Зайшов у штопор на берег, у мокрий пісок.

Лежма лежав кілька днів, так спина боліла. Згодом начебто минулось. Але - чи минулось?..

Бажання літати - не минулося точно. Його не могли відвернути жодні мамині плачі й дідові умовляння. Бо ж льотчик він чи ні, врешті-решт?!

Може, задерикуватий Василько послухався б твердого татового слова? Бо ж, як зізнається у вірші "Кривда":

Ну, нехай би смикнув за вухо,

Хай нагримав би раз чи два, - Все одно він би тата слухав І ловив би його слова...

От лише де він - той тато? У війну, подейкують, колишній бивецький учитель, художник і артист Андрій Симоненко воював. Дослужився навіть до високих чинів. Подейкують, що навіть - льотчик він, майор авіації... Проте щось там ніби не догодив начальству й тепер засланий до таборів... Якщо досі про Василька не згадував, то нині й поготів! І марно мама ще жде, ще на того "вітра" Андрія надіється...

Плаває ж Василько таки майстерно. Удай перепливає, мов торпеда.

Є на Удаї глибоченна яма - Бибиха, що в неї, за леґендою, було вкинуто бочку золота, ще й не одну. Золото хвилювало Василька найменше: від дідуся перейняв зневагу до всякого багатства й високих посад. Дід зовсім не переймався втратою дворянської грамоти Варвари Максимівни Остапенко - власної мами. Козаками були, мовляв, козаками й зостались. А всякі вислуги та звання - дурниці. Отож не золото манить Василька в загадковій удайській западині. Хочеться дна дістати! Поки що це нікому з місцевих парубчаків не вдається, але в майбутньому Василь таки добуде своїй родичці, дослідниці Щербанівського родоводу Любові Сердюк-Баран, мул із самісінького дна самої Бибихи!

Пірнання, плавання - це теж як планерування. Розтинаєш гущу води, наче ріжеш хмари. Тамуєш дихання, мовби ти в розрідженій атмосфері...

.. А коли йдеш на дно - ти наче підбитий фашистом літак...

Василько зазнав і цього - йти на дно.

Узявся перепливати річку, прив'язавши до спини весло. Але на той берег, де чекали хлопці з човном, доплисти не вдалось. Підступне латаття, таке гарне, біло-порцелянове, ненароком оперезало весло. Зчепилося з ремінцем, потягло в свої нетрі... Вже які "мертві петлі" виробляв - іще більше заплутувався. Ще трохи - і відчайдушний "льотчик" навіки "спікірує" годувати раків!..

Добре, що недалеко рибалив біївецький дядько!

...Тому дядькові й завдячує життям семикласник Василь, по-вуличному - Сурмилівський (мамина мама Варвара була Сурмило), майбутній поет Василь Симоненко...

Утім, киснути влітку на річці не геройство, а задоволення. Взимку скупатись - ото б! А то лише гасають на шкільних лижах, на саморобних дерев'яних, підбитих дротом ковзанах та "літають" на шалено розкручених "крутилкою" санках.

Узимку чи не взимку, але якось Василь із Олексієм Щербанем та Андрієм Туром постановили скупатися восьмого березня.
(Продовження на наступній сторінці)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Небезпечні польоти Василька Симоненка" Марина Павленко, читати онлайн текст твору повністю

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати онлайн твір Марини Павленко "Небезпечні польоти Василька Симоненка"

# data[].attributes.headline
ДИТИНСТВО ВИДАТНИХ УКРАЇНЦІВ

# data[].attributes.subject
ДИТИНСТВО ВИДАТНИХ УКРАЇНЦІВ

# data[].attributes.body
Напам'ять: О. Радушинська "Як дивно пахне перший сніг"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як дивно пахне перший сніг -
Солодкуватим духом лісу,
А ще - відлигою зі стріх
І чимось, схожим так на... пісню...

Як зимно пахне перший сніг -
Розбитим глечиком з водою,
На листям метений поріг
І чимось, схожим так з... журбою..

Як світло пахне перший сніг!
Так пахнуть яблука на сходах -
Тим, що їжак украсти зміг
І чимось, схожим так на... подих...

Як п'янко пахне перший сніг -
Ледь гіркуватим димом-вітром,
Здається - радістю для всіх
І чимось, схожим так на літо...

# data[].attributes.attachment_link.title
Як дивно пахне перший сніг - Оксана Радушинська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Як дивно пахне перший сніг" (автор: Радушинська Оксана Петрівна). Читати повністю електронну книгу Оксана Радушинська - Як дивно пахне перший сніг онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
І. Жиленко "Підкова"

# data[].attributes.body
І. Жиленко "Підкова"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Була зима. Ішов зелений сніг.
За ним - рожевий. Потім - фіалковий.
І раптом протрюхикав на коні
Дідусь Мороз. І загубив підкову.

Та не просту. А золоту. Таким,
на місяць схожим, серпиком лежала, -
аж розгубились в небі літаки,
кричали: "Мама!" -
Й крильцями дрижали.

А я знайшла. Сказала їй: - Світи
тут, на вікні. Щоб все мені збулося! -
Зійшлися і роззявили роти
сімсот роззяв. Стоять вони і досі...

Круг них світився то зелений сніг,
то голубий, то ніжно-фіалковий.
Вони стояли вперто, день при дні, -
зачарувала їх моя підкова.

Що ж, покладу підкову в чемодан,
куплю я шубу. А тоді поїду
в Лапландію. Хоч трішки і шкода,
вже так і буть - віддам підкову Діду.

Оце і все. А сніг звичайним став.
Легкий і рівний, пада, пада, пада...
Роти закрили всі сімсот роззяв.
І розійшлись... І полягали спати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Підкова - Ірина Жиленко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Підкова" (автор: Жиленко Ірина Володимирівна). Читати повністю електронну книгу Ірина Жиленко - Підкова онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Напам'ять: Л. Костенко "Дощ полив"

# data[].attributes.attachment_link.title
Дощ полив… — Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Дощ полив…” (автор: Костенко Ліна Василівна). Читати повністю електронну книгу Ліна Костенко — Дощ полив… онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
М. Вінграновський "Дал

# data[].attributes.body
М. Вінграновський "Даленіє вечір в бабиному літі..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Даленіє вечір в бабиному літі... - Микола Вінграновський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Даленіє вечір в бабиному літі..." (автор: Вінграновський Микола Степанович). Читати повністю електронну книгу Микола Вінграновський - Даленіє вечір в бабиному літі... онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Л. Українка "Тиша морс

# data[].attributes.body
Л. Українка "Тиша морська"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В час гарячий полудневий
Виглядаю у віконце:
Ясне небо, ясне море,
Ясні хмарки, ясне сонце.

Певне, се країна світла
Та злотистої блакиті,
Певне, тут не чули зроду,
Що бува негода в світі!

Тиша в морі... ледве-ледве
Колихає море хвилі;
Не колишуться од вітру
На човнах вітрила білі.

З тихим плескотом на берег
Рине хвилечка перлиста;
Править хтось малим човенцем, -
В'ється стежечка злотиста.

Править хтось малим човенцем,
Стиха весла підіймає,
І здається, що з весельця
Щире золото спадає.

Як би я тепер хотіла
У мале човенце сісти
І далеко на схід сонця
Золотим шляхом поплисти!

Попливла б я на схід сонця,
А від сходу до заходу,
Тим шляхом, що проложило
Ясне сонце через воду.

Не страшні для мене вітри,
Ні підводнії каміння, -
Я про них би й не згадала
В краю вічного проміння.

Євпаторія, 1890, 16 серпня

# data[].attributes.attachment_link.title
Тиша морська - Леся Українка, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Тиша морська" (автор: Українка Леся). Читати повністю електронну книгу Леся Українка - Тиша морська онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
ПОЕТИЧНЕ БАЧЕННЯ СВІТУ

# data[].attributes.subject
ПОЕТИЧНЕ БАЧЕННЯ СВІТУ

# data[].attributes.headline
Н. Неждана "Зоряна ман

# data[].attributes.body
Н. Неждана "Зоряна мандрівка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

Героями фантастичної драми-казки "Зоряна мандрівка" є: Фея, Феїнка (учениця Феї), Білий клоун і Рудий клоун, Сузір'я Одноріг і Велика Ведмедиця, три монстри: Головатий (шеф), Спритний і Моцний, мешканці планет: Пасічник, Зла Чаклунка і Дракончик.

ПЕРША ДІЯ

На сцену вибігають два клоуни і сперечаються про те, чи встигли чи запізнилися на важливу подію - сьогодні чарівна Фея полетить запалювати нову зірку! Ця зірка чарівна, бо коли вона запалюється, можна загадувати бажання. Клоуни співають пісню, потім чують голос, який говорить, що стартовий майданчик до запуску в зоряну подорож готовий. Клоунів непокоїть те, що Феї досі ніде не видно. Вони гукають її, залучають до цього глядачів (як і впродовж усієї вистави). Та замість Феї на сцену вибігають два космічних Монстра - Моцний та Спритний. Білий клоун спершу думає, що це Феї, а потім дізнається від монстрів, що вони прибульці. Виявилося, що монстри знали про те, що має відбутися, хоч це і був секрет. Клоуни здогадуються, що монстри можуть наробити лиха, тому вирішують позбавитися їх. Вони пропонують відгадати загадки: якщо монстри знатимуть відповіді, то залишаться, а як ні, то підуть геть. Починаються загадки, монстри не знають відповідей, просять в глядачів підказку. Прибульці не відгадали трьох загадок, тож мусять йти геть.

Голос з динаміка знову повідомляє про готовність стартового майданчика до запуску в зоряну подорож, тож клоуни разом з глядачами кличуть Фею. Нарешті вона з'являється - в гарній сукні із чарівною паличкою, разом із своєю ученицею в ковпаку астронома. Клоуни представляються Феї: Рудик і Білик, а Фея пояснює, що прибула зі своєю ученицею, яку звати Феїнка. Саме Феїнка винна в тому, що вони забарилися: замість карти місцевості взяла карту Марса. Також Феїнка розповіла секрет про запалювання зірки одній сороці, і тепер про це знали всі. Про це могли дізнатися злі сили, вони могли використати зірку для злих бажань, а то й взагалі стати на заваді. Білий клоун розповів, що тут уже були монстри. Фея налякалася, а Феїнка взялася заспокоювати її і демонструвати, що вже багато чого вміє. Наприклад, може зробити так, що у клоунів з'явиться дуже корисна річ. Тут у клоунів з'явилися хвости, що дуже їм не сподобалося, хоч Феїнка вважала, що це велика радість - мати хвіст. Виявилося згодом, що вона не може забрати ці хвости, бо тему розчакловування ще не вчила. Фея взялася вчити Феїнку правила: не можна робити когось щасливими насильно. Те, що подобається тобі, може не влаштовувати інших. Нарешті, з допомогою Феї, клоуни позбулися хвостів.

Голос знову повідомляє, що стартовий майданчик до запуску в зоряну подорож готовий. Фея уже готується вирушати, але з'являються монстри, обсипають Фею і Феїнку чарівним конфетті, тут же вибігають, сміючись зловтішно. Феї тут же починають страшенно чихати і кахикати, клоуни підхоплюють їх, аби вони не впали. Фею і Феїнку заразили страшним космічним вірусом! Фея говорить, що є ліки: клоунам треба летіти в тридесяту галактику на планету Золотого Дракона. На цій планеті росте Чарівна Квітка. Хто вдихне запах цієї квітки, той відразу одужає.

Клоуни отримують чарівну паличку для подорожі на інші планети і зоряну карту, на якій червоним було вказано шлях до планети Золотого Дракона. В цю мить з'являються монстри і викрадають карту.

Фея дає клоунам паличку, яка перенесе їх дуже швидко, щоб наздогнати монстрів. У небі клоунам мали допомагати друзі Феї - Сузір'я: Водолій, Стрілець, Одноріг, Велика Ведмедиця... Вони вкажуть дорогу, порадять, а якщо трапиться лихо - допоможуть у біді. Тільки потрібно вивчити чарівне замовляння, як їх кликати. Клоуни вивчили замовляння і рушили. Голос сузір'їв підказав, що монстри полетіли в чорну діру. Клоуни пройшли на стартовий майданчик для телепортації у відкритий міжзоряний простір. Вони співають свою другу пісню і вирушають.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

У міжпланетному просторі з'являється Головатий - шеф космічних монстрів, співає пісеньку про себе. Головатий не може дочекатися монстрів, які мали посипати Фею і Феїнку грипними бацилами. Головатий спланував все так, щоб Фея не запалила зірку, яка знаходилася саме над його барлогом. З'являються Спритний і Моцний і повідомляють, що Фея лежить хвора з температурою, але є цілюща Чарівна Квітка, яка росте на планеті Золотого Дракона аж у тридесятій галактиці. Та карту вони викрали, тому клоуни не зможуть допомогти Феї. Моцний рве карту на два шматки, а Головатий наказує рознести ці шматки по різних планетах: Моцний - на планету Золотих Бджіл, де його зустріне зла чародійка Пасічниця. Моцний лише пожалів, що меду там їсти не можна, бо хто його їсть, той стає липучкою і до всього прилипає. Спритний повинен летіти зі своїм шматочком на планету Золотого Сну. Там його зустріне Зла Чаклунка, яка вміє напускати столітній сон. Сам Головатий збирався на планету Золотого Дракона, щоб знайти квіточку і знищити її. Спритний з Моцним мали прилетіти туди після того, як виконають свої завдання. Всі разом співають бойову пісню космічних монстрів, виконують танець і розбігаються в різні боки.

Чути звуки відльоту, а потім прильоту. На сцені з'являються два клоуни. Вони дізнаються від глядачів, що монстри були тут, розірвали карту і полетіли розносити ці шматки по планетах. Клоуни вирушають в дорогу.

Планета Золотих Бджіл. Чути дзижчання, видно танець бджіл та трутнів. Невдовзі на сцені з'являється Зла Пасічниця - старенька і дуже добра на вигляд бабуся. Моцний не може повірити, що ця бабуся зла, та вона переконує, що є чаклункою. Моцний дає їй карту і каже десь сховати, а сам відлітає. Чути звук відльоту та прильоту клоунів, Пасічниця дослухається і різко ховається разом із картою. Клоуни розглядають планету. Пасічниця вітається з ними, клоуни розпитують про карту, вона говорить, що нічого не знає. Білий клоун здогадується, що Пасічниця щось приховує. Він йде шукати карту, а Рудий куштує мед. Його рухи сповільнюються, він перетворюється на велику липучку. Поки Пасічниці нема, з'являється Білий клоун. Діти розповідають йому про те, що трапилося з Рудим. Білий клоун вирішив вдавати, ніби теж злипся від меду.

Входить Пасічниця, Білий помічає і починає вдавати, ніби він їсть мед. Потім він ніби прилипає до Пасічниці і питає, як відліпитися. Стара у всьому зізнається і розповідає, що мед перестане бути липучим, коли вона заспіває. Та у неї хриплий голос, і врятувати його може тільки особливий мед, захований в одному горщику. Але тут їх безліч! І вона ніяк не може знайти той заповітний мед. Багато років вона шукала його і тому стала злою. Як знайти цей горщик знає тільки одне сузір'я Велика Ведмедиця. Але Пасічниця не могла запросити на планету сузір'я...

Білий клоун з допомогою замовляння запросив на планету Велику Ведмедицю. Сузір'я відразу знаходить потрібний мед, Пасічниця пробує його і співає. Рудий Клоун відліплюється, клоуни обнімаються, цілують Ведмедицю. Пасічниця стає доброю, співає пісню, потім віддає карту. Зорі висвітлюють шлях до планети, і клоуни вирушають в дорогу.

У міжзоряному просторі з різних сторін збираються Монстри. Моцний повідомляє Головатому, що все пропало, бо бачив розчакловану Пасічницю. Головатий надіється на планету Золотих Снів, де клоунів чекатиме така пастка, якої їм довіку не здолати. Спритний поспішає на цю планету.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

ДІЯ ДРУГА

Планета Золотих Снів. На сцені стоять казани, з яких іде пара. На сцену виходить Зла Чаклунка - гарна літня пані, і співає пісню в ритмі танго, танцюючи з молодиками. Коли з'являється Спритний, вона танцює з ним і одночасно розмовляє. Спритний розповідає, що прибув від Головатого, передає карту. Чаклунка розповідає, що коли б їй трапилися пару молодих роззяв, вона б приспала їх своїм чарівним порошком років так на сто, і забрала б у них молодість. Спритний тікає, щоб з ним цього не зробили.

Прибувають клоуни, а Чаклунка зникає, щоб пошукати чарівний порошок для сну. Коли Рудий клоун виходить, з іншого боку з'являється Чаклунка, підходить нечутно ззаду до Білого клоуна і висипає йому на голову порошок, він тут же падає знеможений і засинає. Згодом Рудий клоун шукає друга, знаходить, та не може розбудити. Від глядачів Рудий клоун дізнається, що Білого зачарували. З'являється Чаклунка з порошком, хоче підкрастися, але тут глядачі підказують Рудий про біду і клоун різко обертається. Він починає бігати, стара Чаклунка не має сил бігати за ним. Рудий клоун говорить, що поперевертає всі її казани, якщо не скаже, як розчаклувати його друга. Чаклунка зізнається, що не може його розчаклувати. Це може статися тільки тоді, коли вона розсміється. Клоун намагається розсмішити Чаклунку - і показує всілякі смішні трюки, перекидається тощо, але Чаклунка лишається похмурою. Вона розповідає, що колись мала гарну усмішку, але одна зла чаклунка позаздрила їй і відібрала сміх. Вона стала злою, сердитою, стала старіти в десять разів швидше. Єдиний, хто може її розсмішити, це Одноріг, сузір'я. Рудий клоун запросив Однорога за умови, що Чаклунка поверне карту. Кличуть Однорога, він з'являється на задньому плані і зникає. Чаклунка бачить його і голосно сміється. Прокидається Білий Клоун. Чаклунка помолодшала і стала доброю.

Клоуни телепортуються, Чаклунка подовжує сміятися, з'являється Спритний, оглядає Чаклунку і вирушає до Головатого. Той дізнається про все, монстри вирушають на планету Золотого Дракона.

На планеті Великого Дракона голо, жарко і якось незатишно, тож монстри не знають, де шукати квітку. У печері сидить Дракон, але ні на кого не звертає уваги, бо рахує зорі. Головатий вирішує, що Дракона слід збити з рахунку, щоб він кинувся на клоунів, коли ті з'являться. Чути шум ракети, монстри вирішують кричати. Після крику вони ховаються за сценою, з печери з'являється Дракон, а з іншого боку виходять Клоуни. Дракончик дорікає їм за крик, але вони кажуть, що не кричали.

# data[].attributes.attachment_link.title
Неждана Неда - Зоряна мандрівка (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Зоряна мандрівка (скорочено)" (автор: Неда Неждана). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Лялькова вистава "Свят

# data[].attributes.body
Лялькова вистава "Святий Миколай і Листоноша"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
мОлодий Розважальний Театр НВК №141 "ОРТ" 

# data[].attributes.attachment_link.title
Дитяча лялькова вистава "Святий Миколай і Листоноша" (за твором Інги Квітки)

# data[].attributes.headline
І. Квітка. "Святий Мик

# data[].attributes.body
І. Квітка. "Святий Миколай"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Завантажити текст казки Інги Квітки "Святий Миколай" (txt.zip)
Це було дуже давно. Прийшла зима. Заблукав грудневий морозець по світу. Тільки-но дихне, як дерева та кущі аж до землі гнуться. Охопились дні густим туманом, й щезло яскраве сонечко.
Та ось нарешті розступилися хмарини, і - диво... з'явились у небі крижані коні. Змахнули вони своїми гривами, знову крихітний вогник засяяв. Розправив він свої промінчики. До дерев та річок потягнувся! І тоді білий сніг на гілочки посипався.
Поспішили крижані коні на землю, аби усе живе про свято сповістити!
Як побачили їх птахи, ох і зраділи ж... Горобці, і сороки, снігурі й голуби змахнули своїми крилами. Закружляли між хмарин, заспівали пісню святкову:

Біла борода аж до землі дістає. Сам за величезний посох тримається, на якому якраз і блищить третій чарівний камінь. Та не знав тоді крихта, що зустрів саме того, кого шукав. Бо перед ним був ніхто інший, як сам святий Миколай!

- Зайчик, куди це ти так біжиш вночі? - запитав Миколай.
- Йду шукати три чарівних камені. - поспіхом відповів зайчик.
- Невже матуся тобі не казала про святого Миколая? Якщо у цьому році ти добре себе поводив, він виконає будь-яке твоє бажання, - всміхнувся Миколай.
І хоча Святий знав, що зайчик був в цьому році був дуже неслухняним, все ж йому хотілося, аби той сам в усьому зізнався!
- Ех, навряд чи, дідусю, Миколай до мене прийде, - сумно відповів зайчик. - Адже я... - він ледь стримав сльози, - був не зовсім чемним й не дуже слухняним. Через це моя матуся потрапила в страшну біду, - і крихта розповів Миколаю про те, що сталося. А коли про різки згадав - геть розплакався. - От, чому я вирішив Миколая шукати. За усе, що накоїв, вибачитись хотів. Бігав-бігав я по лісі, та ніде Миколая нема. Певно, не до мене йому зараз, - зайчик зітхнув, - він до гарних дітей ходить, нащо йому такий неслух, як я. Та на щастя, сьогодні я крижаних коней зустрів. Вони розказали мені про три чарівні камені. Знаю я, де два камені шукати, ну, а третій, як пощастить, сам мене знайде.
- І я так думаю, - погодився з крихтою святий. - Скажи мені, зайчику, навіщо тобі ці чарівні камені?
Не став зайчик мовчати. Розповів він дідусю про капкан. Згадав і про мисливців з собаками. Вислухав Миколай крихту та й каже:
- Так, це дуже важливе бажання, - погодився святий. - Воно обов'язково має цієї ночі здійснитись!
- Ох, дідуню, дуже мені це потрібно. Адже найбільше на світі, я виправитись хочу! Тепер завжди матусю слухатись буду! - сумно відповів зайчик.
- Ну, що ж, річка зовсім поруч. Йди! - посміхнувся святий.
Стрімко побіг зайчик по стежці й зовсім скоро щез.
- От, малеча! Ну, хай ця ніч була довгою. Адже зайчику треба два камені знайти. - сказав собі Миколай і подивився на свій посох. - Ну, а третій, я йому і так віддам! - Чуєте, зорі? - запитав він й прошепотів собі у вуса:
- Хай ніч буде довга,
Ніби дорога,
Щоб зайчик устиг каміння знайти,
Й матусю свою врятував від біди!

Вислухали зорі Миколая, і одна з них прямісінько йому в долоню впала.

- Вранці я поверну тебе на небо, - промовив він і пішов собі далі подарунки та різки роздавати.
За матеріалами: https://www.facebook.com/IngaKvitka/
Більше казочок від Інги Квітки читайте на "Малій Сторінці":

Добрі казки українською від Інги Квітки

Інга Квітка - редактор, новинар, автор казок та творів для дітей. Народилася 22 жовтня 1986 року у місті Світловодськ Кіровоградської області. Закінчила Національний авіаційний університет за спеціальністю "психологія". Працює редактором стрічки новин, живе у Львові. Увесь свій вільний час пані Інга присвячує написанню дитячих казок. Читаймо!!! ;))

Чимало українських письменників творили казки. Всупереч труднощам історичного шляху, українська літературна казка розвивалася і свідчила про те, що в мистецьких пошуках українські письменники йшли в ногу з письменниками Європи і світу. У розділі представлені казки таких авторів, як: Андієвська Емма, Андрусяк Іван, Білкун Микола, Васильчук Віктор, Вздульська Валентина, Вдовиченко Галина, Вінграновський Микола, Винничук Юрій, Вовчок Марко, Воронько Платон, Глібов Леонід, Гончарук Яків, Гринько Варвара, Денисенко Лариса, Дерманський Сашко, Дімаров Анатолій, Єгорушкіна Катерина, Жиленко Ірина, Жук Михайло, Забіла Наталя, Іваненко Оксана, Калинець Ігор, Керницький Іван, Коломієць Тамара, Королів-Старий Василь, Коцюбинський Михайло, Куліш Пантелеймон, Кротюк Оксана, Лепкий Богдан, Лірник Сашко, Липа Іван, Лотоцький Антін, Магера Микола, Майданська Софія, Малик Галина, Малицька Костянтина, Мацко Ірина, Мирний Панас, Нестайко Всеволод, Олесь Олександр, Перелісна Катерина, Підгірянка Марійка, Пономаренко Марія, Пригара Марія, Роздобудько Ірен, Самійленко Володимир, Симоненко Василь, Слабошпицький Михайло, Смаль Юлія, Стельмах Михайло, Стельмах Ярослав, Стороженко Олекса, Струтинський Василь, Сухомлинський Василь, Терен Віктор, Трублаїні Микола, Тютюнник Григір, Українка Леся, Франко Іван, Храплива-Щур Леся, Чубач Ганна, Чухліб Василь, Шевчук Валерій, Ярмиш Юрій, Інга Квітка.

Казки різних країн світу для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
святий миколай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зимова казка для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Інга Квітка. "Святий Миколай" (зимова казка для дітей)

# data[].attributes.attachment_link.description
Інга Квітка. Святий Миколай (зимова казка для дітей)

# data[].attributes.body
Додатково 3: А. Нанетті "Мій дідусь був черешнею"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

Розповідь ведеться від імені хлопчика на ім'я Тоніно.

ДІДУСЬ ОТТАВІАНО

Коли Тоніно мав 4 роки, у нього було двоє дідусів і дві бабці: одні дідусь із бабцею жили в місті, а другі - на селі. Міських звали Луїджі й Антоньєтта, а сільські називалися Оттавіано й Теодолінда. Міські дідусь із бабцею жили у тій же багатоповерхівці, що й хлопчик з батьками, тому Тоніно бачив їх щонайменше 4 рази на день. Міські дідусь і бабуся були батьками його тата, якого звали П'єро. Антоньєтта і Луїджі мали товстого собаку Флопі, якого вважали членом сім'ї. Мама часом навіть казала щось типу: "Ну от, собака їм дорожчий за внука". Тоніно це непокоїло, хлопчик думав: невже він ще гірший за товстого, з рахітичними лапами, Флопі.

Сільські дідусь із бабцею подобалися Тоніно більше. Вони тримали гусей і курей, але жили за 40 кілометрів, тому хлопчик бачив їх рідко. Дідусь і бабуся були маминими батьками. Бабця Теодолінда хоч і була дуже повна, дітей народжувала зовсім малесеньких, і вони не проживали й дня. З мамою, на щастя, у неї все вийшло краще. У день народження дочки Оттавіано посадив черешню і так святкував, що добряче впився.

Бабця Теодолінда розповідала Тоніно, що дідусь був найгарнішим хлопцем у селі. Хлопчик пам'ятав дідуся високим і струнким, з розкуйовдженим від вітру волоссям, і завжди зі стеблинкою польової трави в зубах. На черешні, яку він посадив у день народження дочки, Оттавіано вирізав слово Феліче, тобто "Щасливий". Маму назвали Фелічітою, і дідусь вважав, що черешневе деревце має називатися якось подібно. Він називав черешню Фелічія. Коли весною в мами прорізалися 4 зуби, на дереві з'явилися чотири квітки. Мама з черешнею росли разом. Щоб у цьому переконатися, досить було переглянути альбом із фотографіями.

На першому фото бабця Теодолінда піднімала догори 7-місячну маму. Дивлячись на те фото, Тоніно завжди думав, що бабця чудово б виглядала на ринзі у суперважкій вазі. Вона була повна і мала великі груди. Коли хлопчик потрапляв до неї в обійми, то ніби з головою пірнав у пухову подушку. Хотілося вмоститися там і тихесенько спати собі хоч би й ціле життя. Це - найкраще, що хлопчик пам'ятав про бабцю. А ще її запах, анітрохи не подібний на смердючі парфуми бабці Антоньєтти.

На тому першому фото в альбомі була також черешня, заввишки вже десь така, як сама бабця. Дідусь говорив, що садив Фелічію, коли вона мала 3 роки. На іншій фотографії видно було маму на гойдалці, підвішеній до черешні. На фото, зробленому у мамин 7-ий день народження, Фелічія вже виглядала справжнім деревом, і мама сиділа на якійсь гілці. В дитинстві її найкращою розвагою було вилазити на черешню і вигадувати там різні забави. Коли Тоніно приїжджав до села, дідусь Оттавіано брав його на плечі і неймовірно спритно видирався на черешню. Так бувало, доки бабця ще почувалася добре. Потім вона захворіла, і дідусь став уже не той, що колись. Мамі було жаль дідуся, який брав на себе все, вона скаржилася на міських дідуся з бабцею і злостилася на Флопі.

Альбом закінчувався фотографіями з маминого весілля. На одній були мама з татом під розквітлою черешнею. На іншій фотографії трималися за руки дідусь Оттавіано з бабцею Теодоліндою.

Того альбому більше немає - дідусь його знищив, але Тоніно добре пам'ятав усі фото.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

БАБЦЯ ТЕОДОЛІНДА

У травні, коли Тоніно виповнилося 5 років, він зрозумів, що бабуся Теодолінда захворіла. На його день народження прийшли дідусь Луїджі з бабцею Антоньєттою і ще пара друзів. Та сільських бабусі і дідуся не було, хоч до онука на день народження приїжджали завжди. Мама сказала, що вони не приїхали, бо бабуся Теодолінда погано почувається. Згодом Тоніно дізнався, що у бабці хворе серце. У селі він бачив, що бабця часто сідає на крісло, щоб відпочити.

Найбільше бабуся Теодолінда любила працювати в курнику. Вона дбала про курей так, ніби то були її діти, знала кожну з них, називала її на ім'я, а вони всюди ходили за нею і завжди її слухали. Ще сильніше, ніж курми, бабця Теодолінда захоплювалася гусьми. Вона казала, що гуси кмітливіші за людей, але Тоніно вважав, що причина в тому, що гуси трохи нагадували її саму. Одна з них, Альфонсина, бабцина улюблениця, була така велика і гладка, що раніше Тоніно сідав на неї, і вона возила хлопчика по подвір'ї. Тоніно дуже любив цю гуску на відміну від Флопі. Альфонсина несла найбільші яйця, а коли мала гусенята, то дозволяла Тоніно торкатися до них.

Навіть захворівши, бабця порядкувала в курнику, хоч інколи зупинялася, притискала руку до грудей і сідала. Мама просила бабцю не працювати, а та казала, що з нею все гаразд. Дідусь був на боці бабусі і казав мамі, що вона нічого не розуміє.

Відколи бабця стала почуватися недобре, Тоніно з мамою кожної суботи бували в селі. Тато не їздив, бо мав багато роботи, і вони з мамою частенько через це сперечалися. Бабця ж із дідусем любилися ще більше. Дідусь часто питав, чи їй нічого не потрібно. Коли бабця сиділа десь на подвір'ї у своєму кріслі, дідусь мовчки стояв біля неї.

Збігали дні; бабця сиділа у своєму кріслі щораз довше, а дідусь щораз більше порався коло гусей і курей. Дідусеві не було вже коли вибиратися з Тоніно на плечах на черешню. Тоді Тоніно навчився вилазити на мамину гойдалку і гойдатися.

Коли почалася зима, Тоніно часто хворів, тому рідко бував у селі. Коли ж він знову туди потрапив, то побачив бабцю в ліжку, з якого вона відтоді вже майже не підводилася.

У березні гуска Альфонсина висиділа прегарних гусенят, і бабця сказала дідусеві, що хотіла б на них подивитися. Відтоді він щодня приносив їх до кімнати і ненадовго залишав коло ліжка хворої. Бабця брала гусеня і засинала з ним. Це останній спогад Тоніно про бабцю. Потім вона померла, і хлопчик ніяк не міг зрозуміти, де ж вона поділася. На похороні хлопчик сильно розкричався, бо хотів побачити бабцю. Його зміг заспокоїти дідусь Оттавіано. Він сказав Тоніно, що бабусі Лінди не видно, але вона не пішла звідси зовсім. Бабця сказала, що залишає замість себе Альфонсину і просила, щоб всі дбали про неї - так, ніби це сама бабця. Тоніно полегшало, а дідусь поніс за труною гуску, а другою рукою тримав руку онука. Час від часу дідусь нахилявся і шепотів щось Альфонсині, а та на знак згоди кивала головою. Тоніно був певний, що дідусь говорив тоді з бабцею Теодоліндою.

ГОРОД

Після бабциної смерті дідусь Оттавіано й далі жив у селі та обробляв город. Курей він більше не тримав, а відвіз до різника. У нього залишилася тільки Альфонсина з гусенятами, які уже добре підросли. Коли Тоніно кликав її, вона до нього приходила, але варто було їй помітити, що дідусь кудись іде, як вона тут-таки поверталася і бігла за ним. Тоніно з дідусем і гусьми разом вирушали на город.

Город був дуже великий, бо для чоловіків їхнього роду городництво було основним заняттям. Дідусь вирощував усяку-різну городину, продавав її і з того жив. На городі завжди панував лад, росли там морква, різні види салати, капуста, картопля, цибуля. Найгарніше город виглядав навесні, коли цвіли яблуні, прокльовувалася на грядках городина, а черешня Фелічія ціла вкривалася білим цвітом.

Черешня стояла в куті городу, між дорогою і подвір'ям; вона сильно розрослася. Дідусь, відколи залишився сам, проводив під черешнею не одну годину. Колись він приходив туди переважно з Тоніно, а тепер поставив під деревом крісло бабці Теодолінди і сидів собі там, а поруч була Альфонсина.

Якось під черешнею він пояснив Тоніно, що коли слухати уважно і зосередитися, то можна побачити купу всякої всячини - так, ніби очі в тебе відкриті. Тоніно заплющив очі і почув попискування маленьких синичок і інтенсивне гудіння бджіл. Потім він відчув, як дихає черешня, адже кожен листочок під силою вітру легенько ворушився. У той день дідусь Оттавіано навчив хлопчика слухати, як дихають дерева.

У травні дідусь приїхав до Тоніно на 6-ий день народження. Всі знали, як він незатишно почувався у місті, тому мама сказала йому, що може не приїжджати. Але дідусь приїхав своїм пікапом. Цією машиною він користувався, коли возив городину. Легковика він купувати не хотів, хоч мама постійно на цьому наполягала і дратувалася. Вона соромилася пікапа перед міськими бабусею і дідусем. Та дідусь Оттавіано сказав їй, що панство задирає носа, але чомусь не робить цього, коли він з села привозить їм свіжу городину і яйця. Відтоді мама не згадувала про легковик, а дідусь їздив пікапом, може, старшим за нього.

На день народження онука дідусь приїхав з Альфонсиною і гусенятами. Гуска дуже чемно поводилася у квартирі, навіть бабця Антоньєтта зауважила, що не сподівалася, що гуси можуть бути такі розумні й цивілізовані.

Дідусь запропонував мамі відпустити Тоніно до нього в село на пару тижнів, адже це був останній рік "свободи": наступного року хлопчик мав йти у школу. Мама хвилювалася, як дідусь даватиме собі один раду з онуком, городом і домом. Вона не дуже хотіла відпускати сина, а тато саме поїхав кудись по роботі. Тоніно побачив, що у дідуся Оттавіано якось дивно блищать очі. Старий пробурмотів до дочки: "Я ніколи ні про що тебе не просив...". Того ж таки вечора Тоніно з дідусем поїхали удвох в село.

Потім 2 тижні перетворилися на місяць, бо тато повернувся з відрядження зі зламаною ногою, і мама доглядала його. Тоніно провів у дідуся найкращий місяць свого життя. Щоранку дідусь готував для онука сабайон з яйцями, цукром і краплею вина. Для Тоніно це була найкраща їжа, краща за фруктовий торт бабці Антоньєтти й усі мамині шоколадні пудинги. По яйця для сабайону хлопчик з дідусем щовечора їздили до селянина на ім'я Еміліо. У нього не було курника, і кури неслися, де тільки хотіли. Якось Еміліо знайшов 2 яйця у парі старих черевиків. Дідусь дорікав йому, що так не можна, бабця Лінда ніколи б курям такого не дозволила. Та попри своє ставлення до курей, Еміліо був дуже симпатичним чоловіком.

Першого разу дідусь з Тоніно взяли одне яйце і поїхали додому велосипедом. Яйце дідусь сховав за пазуху, бо коли він щось купував, то завжди ховав під сорочку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анджела Нанетті - Мій дідусь був черешнею (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Мій дідусь був черешнею (скорочено)" (автор: Нанетті Анджела). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Трейлер фільму "Щедрик

# data[].attributes.body
Трейлер фільму "Щедрик"

# data[].attributes.attachment_link.title
«Щедрик». Офіційний трейлер. У кіно з 5 січня 2023

# data[].attributes.headline
В. Арєнєв "Сапієнси"

# data[].attributes.body
В. Арєнєв "Сапієнси"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

Світлій пам'яті Сергія Семеновича Іванюка

УВАГА! Не намагайтеся повторити дії персонажів в умовах невагомості, у Вирії тощо - це вимагає спеціальної підготовки й може завдати шкоди вашому життю. Також нагадуємо, що реактивними наплічниками- треба користуватися, суворо дотримуючись правил безпеки й повітряного руху.

Усі збіги імен та прізвищ із реальними особами невипадкові, оскільки герої цієї історії насправді існують*.

*Чи існуватимуть.

ЧАСТИНА ПЕРША.

ХЛОПЕЦЬ ІЗ ЗАЛІЗНИМ СЕРЦЕМ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ. ПИТАННЯ ЖИТТЯ І СМЕРТІ

Це небезпечна справа, Фродо, - ступати за власний поріг.

Більбо Торбин

Ще ніколи Мишко Неборак так не квапився після школи додому. Довелося навіть вибачитися і скасувати похід на виставку марсіянських хижих орхідей, про який вони позавчора домовилися з Алісою Шелдон.

На щастя, Шелдон не образилася. Аліса була справжньою подругою: однією з тих небагатьох, кому Мишко розповідав майже все - і не боявся прохопитися зайвим слівцем.

"Майже", бо лишалася-таки одна тема, яку він не міг обговорювати ані з Алісою, ані з кимось іншим: справжня робота його батьків. А сьогоднішнє скасування походу на виставку безпосередньо стосувалося саме цієї теми. Замість того, щоб милуватися хижими орхідеями, Мишко мусив якнайшвидше зупинити клятого повуча - створіння, спроектоване якраз для того, аби ніхто не міг стати між ним і його метою.

Неборак вдягнув наплічник і побіг на дах школи, а по дорозі вкотре спробував викликати батька по фродику. Мишкова модель була не з надсучасних, але підтримувала всі основні функції: багатоканальний мобільний зв'язок, активізація до трьох віртуальних екранів водночас, доступ до всесвітньої Грибниці, трансляція звуку та відео...

От тільки зараз Мишкові потрібно було одне: додзвонитися до батька. А той, звісно ж, не відповідав.

Зі стартового майданчика на даху він устиг побачити, як вистрибують з вікна учительської стрімкі чорно-помаранчеві силуети, схожі на суміш павука та оси. У кожного було вісім еластичних ніг і надміцний корпус із камерами.

Повучі приземлилися на подвір'ї, на мить завмерли, а потім порскнули хто куди. Кожен біг згідно з координатами, які надав їм директор. Кожен ніс свою сувору звістку відповідним адресатам.

Узагалі-то Попередження-Від-Учителів виписували в школі нечасто. Але ж і на великій перерві народ зазвичай розважався чимось простішим, ніж глобальна руйнація тропічної оранжереї.

Мишко поглянув туди, де неквапливі роботи-скляри совалися вздовж голих металевих ребер каркасу, продукуючи нові вікна замість розбитих.

На шкільне подвір'я двоє старшокласників заводили шаблезубого тигра Рікарда. Рікард був уже старий: він не дуже добре бачив, їв переважно фарш, але дітей любив. Тобто - катати на спині чи підставляти сиві бакенбарди, щоб їх розчісували.

І ще він дуже любив прогулянки, тож не відмовив собі у задоволенні залишити оранжерею, коли сталася катастрофа. Тепер, певно, йому доведеться переночувати в одному з класів, а там не дуже зручно і пальми затишно не шелестять.

Мишко Неборак зітхнув, роззирнувся, чи хто, бува, не бачить, увімкнув двигун - і стрибнув з даху.

Реактивний наплічник після недавнього падіння чмихав і підозріло гуркотів, але часу чекати на шкільний бус у Мишка не було. Він мусив за будь-яку ціну випередити свого повуча.

Чесно кажучи, Мишко не знав, що потім робитиме. Повучі завжди потрапляли туди, куди їх послали, - і завершували справу до кінця.

Та хіба в нього лишався вибір? Якщо повуч знайде батька, той щонайменше залишиться без роботи - або й узагалі загине!

РОЗДІЛ ДРУГИЙ. ЯК ПАДАЮТЬ КОТИ

Що я запам'ятав з дитинства, які уроки засвоїв? Хіба насамперед відразу до цих-от офіційних формулювань на кшталт "засвоєних уроків дитинства". Ми жили, розважалися, переживали свої власні трагедії - і найменше думали про те, аби чогось спеціально навчитися для "подальшого життя". А ще ми щиро вірили, що все буде добре й попереду в нас світле майбутнє.

Сергій Оксеник. На чолі Дірявої ескадри

Мишко мчав уздовж траси, позначеної мерехтливими маячками, кожен розміром із тенісний м'яч. Школярі називали їхсничами й інколи виштовхували за силову лінію, щоб пограти в поттербол. Звісно, сничі нявкотіли, немов голодні кошенята, й намагалися повернутися на місце. На додачу - легенько билися струмом, тому всі використовували дерев'яні бити й гумові рукавички.

Воротами в поттерболі слугували верхівки дерев, що росли за школою, біля стадіону. Матчі тривали недовго, хвилин десять-п'ятнадцять. Для цього треба було відволікти увагу Сауронового Ока - робоняні, що нагадувала, правду кажучи, не око, а велику перезрілу диню. Вона кружляла над школою і стежила, аби ніхто не бешкетував.

Школярі зазвичай кидали жереб, хтось один підлітав до Ока та крутився навколо нього, наче хотів зробити панорамну тривимірну фотку. Рано чи пізно ставалося одне з двох: або Око ввічливо просило не заважати й повідомляло, що от-от викличе охорону, або снич із нявканням переходив на гарчання - аж з оранжереї відгукувався старий Рікард.

Це було сигналом: матч закінчено, час відпускати маячок і повертатися в класи.

Сьогодні біля Ока випало чергувати новачкові з паралельного "В". Це був його перший день у школі, і ніхто до ладу з хлопцем ще не познайомився. Мишко навіть не знав, як його звуть, чув тільки від Аліси, що він страшенно нудний і зазнайкуватий.

І от - змагання було в розпалі, рахунок "один-один", "В"-шники заблокували "А"-шників, снич вислизнув з рукавичок Верджила Фінлея, його намагався перехопити Стефан Грабінський - та марно, - і на шляху в маячка лишився один тільки Мишко Неборак.

Це була його зоряна мить. Вправним, наче недбалим, порухом він підхопив снич, ворухнув лівим плечем, розвертаючись. Наплічник тоді дзижчав майже нечутно, тихо й рівно. Надійно дзижчав.

І от Мишко рвонув до воріт - верхівок двох марсіянських гостролистих дубів. їх висадив ще попередній директор школи.

- Обережно! - гукнув за спиною Верджил. І потім одразу: - Кидай, кидай!

Маячокуруці нявкав дедалі гучніше, от-от готовий загарчати. Але навіть він не міг заглушити гудіння, що лунало в Мишка за плечима, - таке, ніби позаду мчав імперський бомбардувальник із двадцять восьмого епізоду "Зоряних воєн".

Неборак точно знав, хто зараз сів йому на "хвіст": Андрій Фесюк, найвправніший ловець противника.

Мишко зробив мертву петлю, потім рвонув спіраллю вбік, але від Фесюка так просто було не втекти. Бомбардувальник наближався, швидкий і невблаганний.

Усі друзі були далеко позаду, один Верджил не покинув товариша по команді. Він мчав збоку й горлав:

- Мені! Давай передачу! Сюди, Небораче! Давай, Небораче, не тягни, буде пізно!

До марсіянських дубів було вже рукою подати.

І тут снич загарчав - куди там зграї шаблезубих тигрів!

За правилами, його треба було негайно відпускати й розлітатися. Але ж рахунок "один-один", ворота - от просто перед Мишком.

Мишко намірився вже жбурнути снич, коли хтось з усього маху врізався йому в плече.

Це було не так боляче, як образливо.

Хай би Неборака наздогнав Фесюк! Спорт є спорт, чесна перемога не ображає (ну, майже).

Але бути торпедованим новачком-занудою!..

Який, між іншим, мав відволікати Сауронове Око!

Те, що сталося потім, Мишко запам'ятав назавжди. Враження було - наче ти опинився у тривимірному фільмі, на уповільненій прокрутці.

І спершу йому здалося, що звук у цьому фільмі барахлить, бо чув він тільки гудіння Фесюкового наплічника. Ну і ще гарчання снича, що вислизнув у Мишка з рук і тепер неквапливо розвертався, щоб полетіти назад до траси й стати на своє місце.

Новачок тримався за плече Мишка лівою рукою, а правою намагався вхопити снич - і саме цієї миті в них врізався бомбардувальник Фесюк.

Потім згори пролунала сирена: Сауронове Око зафіксувало кричуще порушення шкільної дисципліни й техніки безпеки.

Порушень було кілька. Це, коли все закінчилося, їм докладно пояснив Анатолій Георгійович, директор школи.

По-перше, незаконне вилучення маячка з повітряної траси. По-друге, перевищення швидкості під час користування реактивними наплічниками на, точніше над територією школи. По-третє, спроба перешкодити функціонуванню робо- няні.

- І ще, - додав тоді Анатолій Георгійович, - падіння з небезпечної висоти.

- Так ми ж були в наплічниках, - почав був виправдовуватися похмурий Фесюк. Він запустив пальці у свої чорні жорсткі кучері, намагаючись вичесати з них залишки рожевої піни. - Що б із нами сталося?

Пан директор похмуро всміхнувся та склав руки на грудях. Це був знак - і знак недобрий.

За спиною в директора на величезному моніторі було видно, як двірник, пан Тимофій, розгрібає руїни, що лишилися після катастрофи. Новенький робот, яким керував пан Тимофій, акуратно змітав сміття й уламки скла та зсипав усе в контейнер.

- Кіт! - раптом промовив пан директор. - Ви колись бачили, як падає кіт?

- На всі чотири лапи, - пробурчав Верджил Фін- лей. - Вони так хитро влаштовані, що завжди приземляються на лапи.

- Не завжди, - раптом тихо промовив новачок-зану- да. - Якщо кіт падає з невеликої висоти, він не встигає розвернутися в повітрі. І тоді може розбитися.

Пан директор наставив на нього вказівний палець:

- От, власне! Якби не Фесюк, ви б двоє загинули - і жоден наплічник вас не врятував би.

Але, звісно ж, за чверть години до розмови з директором, у мить, коли стався повітряний інцидент, вони цього не знали^ Вони не знали, що Фесюк зіштовхнувся з ними так, що трошки - на кілька секунд - мимоволі уповільнив падіння.

І лише завдяки цим секундам вони не перетворилися на трьох котів-невдах, а панові Тимофію не довелося відсортовувати їхні залишки до окремого контейнера.

Наплічники встигли зреагувати. Себто - вибухнули.

Повітря навколо Мишка загусло, потьмяніло. Він побачив, як завмер із виряченими очима й розкритим ротом новачок. Як кудись угору стрімко полетів Верджил. І як земля так само стрімко рвонула їм назустріч.

Вони впали, усі втрьох: Фесюк, Неборак і нездара-новачок.

А потім підскочили.

І знову впали.

І знову підскочили.

Кожен наплічник, відчувши падіння, миттєво випустив "розумну" гумопіну, що оточила хлопців, загусла в таку собі пружну кулю та вберегла їх від удару.

Вона була майже прозорою - і Мишко навіть пошкодував про це.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сапієнси - Володимир Арєнєв, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Сапієнси" (автор: Арєнєв Володимир Костянтинович). Читати повністю електронну книгу Володимир Арєнєв - Сапієнси онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Голованівськьк

# data[].attributes.body
Голованівськький район, село Розкішне / Борис Чамлай. Баєчки-нагаєчки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уже перші його вірші, якщо і були схожі
на квіти, то тільки на квіти будяка.
В. Гончаренко
Ім'я Бориса Чамлая (10.04.1931 - 04.03.2001) добре відоме на Кіровоградщині та за її межами. Народився Борис Феоктистович 10 квітня 1931 року у с. Розкішному Голованівського району у сім'ї одвічних хліборобів.

На бурхливому фоні колективізації, розкуркулення і голоду протікало його дитинство. Майбутній гуморист любив рибалити, їздити верхи на конях, пасти вночі табун коней і, звичайно, гратися з сусідськими хлопчаками. Розвагою для малюків села були і три ставки, де влітку досхочу купалися, а взимку каталися на ковзанах.

Семирічним хлопчиком у вересні 1938 року Борис Чамлай вперше переступив поріг Розкошанської школи. Перша вчителька - Журавська Розалія Павлівна - привітно зустріла хлопця і повела у світ знань. Учився охоче. Любив читати книги, захоплювався героями "Золотого ключика" і "Коника горбоконика", з насолодою читав "Кобзар" Т. Г. Шевченка... Коли почалася Друга Світова війна, батько пішов на фронт, старшого брата забрали в Німеччину на примусові роботи, а Борис і четверо менших дітей залишились з мамою. Важко жилося до кінця війни. Після війни мати, Чамлай Ганна Марківна, працювала в колгоспі імені Петровського - вирощувала буряки, батька, Чамлая Феоктиста Даниловича, обрали головою цього колгоспу. Борис Чамлай навчався у школі, а потім працював у колгоспі. Тоді писав замітки про односельців і надсилав їх до районної газети. Під впливом творів Степана Руданського та Степана Олійника почав писати байки. Перші літературні твори були надруковані у тій же районній газеті.

Потім навчання у Кіровоградському педагогічному інституті, де він відразу влився в колектив літераторів. Відвідували вони тоді літературну студію при "Кіровоградській правді". У цей же час майже в кожному номері студентської багатотиражки зустрічаються його публікації: замальовки, нариси, поезії і, звісно ж, байки... Поет В. Гончаренко згадував "Небагатослівний у житті, Борис Чамлай обрав для себе і відповідний жанр мініатюру."

Серед літераторів - земляків знав багатьох: В. Юр'єва, М. Смоленчука, В. Базилевського, Згодом став членом обласного літоб'єднання "Степ", а потім - Національної спілки письменників України.

В 1974 році у видавництві "Промінь" виходить його книга "Кому сняться кислиці", У передмові до цієї збірки В. Чемерис зазначає: "Пише молодий гуморист коротко і влучно, намагаючись з першого пострілу "накрити" ціль. Його твори не тільки викривають ті чи інші недоліки, а й утверджують хороші риси в людському характері". У 1981 році побачила світ книга "Власна думка", яку видала стотисячним тиражем "Бібліотека "Перця". А в 1999 році в Кіровоградському Центрально-Українському видавництві друкується книга "Ментальність диявола".

Байки та сатиричні мініатюри Б. Чамлая можна було зустріти на сторінках газет "Літературна Україна", "Народне слово", "Кіровоградська правда", журналу "Перець". Мова його творів проста, народна, соковита, мудра і дотепна.

Та творчість Бориса Чамлая не вичерпується гумористично-сатиричним напрямом. Читачі цінували його ліричні твори за їх тичинівську глибину. Тут і незбагненна краса отчого дому ("Йду з роботи полем"), і ода голованівському лісу ("Спогад"), і радість з усвідомленням того, що він - студент ("Ні, це не забудеться мені"). Чарівними барвами позначені вірші, присвячені батькові, матері та великому Кобзареві...
Спогад
В інтерв'ю Є. Желєзнякову для "Кіровоградської правди" афористично визначив свою перспективу письменника: "А авторучка ... вона може полоти бур'яни на життєвому полі не гірше за добру сапу".

Творчість цього письменника земляка дозволяє не втрачати оптимізму у далеко не оптимістичні часи, тож долучайтесь до вивчення її.
Не стрічав
Краще одиниця
Ще настояться
Думка Трутня
Віслюк
Подумав
Дарунок
Про особистість
Бойовий генерал Твори автора:

Блакитні вежі: хрестоматія творів письменників Приінгульського краю: у 2 т. / укл. Василь Бондар. - Кіровоград: Мавік. 2011. - С. 452.

П'яте колесо: Антологія сміху [Текст]: сборник / Упоряд. В. Могилюк. - Кіровоград: Мавік, 2002. - 274 с.

Чамлай Б. Власна думка: Гумор і сатира / Б. Чамлай: іл. А. Аругонянца. - К.: Радянська Україна, 1981. 63с.

Чамлай Б. Кому сняться кислиці: Сатира та гумор. - Дніпропетровськ: Промінь, 1974. 43с.

Чамлай Б. Ментальність диявола. Третя книга гумору. - Кіровоград: Центрально-Українське видавництво, 1999. 83с.

Про Б. Ф. Чамлая:

Гончаренко В. "Веселий букет"/ В. Гончаренко // Народне слово. - 1991. - 8 березня. - С. 3.

Корінь А. "Під носа та через поле - не з маком, а з перцем" / А. Корінь //Кіровоградська правда. - 2011. - 29 квітня. - С. 4.

Могилюк В. "Ужинок смішинок"/ В. Могилюк // Вечірня газета. - 2001. - 13 квітня. - С.3.

15х15: Письменники Приінгулля: Автобіографічний довідник / Укл. В. Бондар. - Кіровоград: Центрально-Українське видавництво, 1999. - С.58.

Цибульський М. Гуморист з душею лірика / М. Цибульський // Народне слово. - 2006. - 8 квітня. - С. 2.

Цибульський М. Ментальність диявола: вийшла нова книга гумориста Бориса Чамлая / М. Цибульський // Кіровоградська правда. - 2000. - 15 серпня. - С.3.

Цибульський М. Вшанування письменника-гумориста / М. Цибульський // Народне слово.- 2006. - 11 квітня.- С. 1.

Чемерис В. Жив бай веселий на Русі / В. Чемерис // Літературна Україна. - 2001. - 28 жовтня. - С. 4.

Ресурси Інтернет:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
обласна бібліотека

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека гайдара

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградські бібліотеки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотеки кіровограда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
обласна дитяча бібліотека для дітей ім. а.п.гайдара

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградська обласна дитяча бібліотека для дітей ім. а.п.гайдара

# data[].attributes.attachment_link.title
Життя гумором живе

# data[].attributes.attachment_link.description
Уже перші його вірші, якщо і були схожі на квіти, то тільки на квіти будяка. В. Гончаренко Ім'я Бориса Чамлая (10.04.1931 - 04.03.2001) добре відоме на Кіровоградщині та за її межами. Народився Борис Феоктистович 10 квітня 1931 року у с. Розкішному Голованівського району у сім'ї одвічних хліборобів.

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРА КІРОВОГРАДЩИНИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРА КІРОВОГРАДЩИНИ

# data[].attributes.headline
Т. Воронина. "Таємне т

# data[].attributes.body
Т. Воронина. "Таємне товариство боягузів, або засіб від переляку №9"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

Леся Воронина

Уявіть собі, що одного чудового ранку ви прокидаєтеся й помічаєте, що навколо вас відбуваються фантастичні події. Ось ви біжите знайомою вулицею і раптом провалюєтеся крізь люк у секретний штаб Таємного Товариства Боягузів. А ще дізнаєтеся, що ваша рідна бабуся винайшла часоліт, а Землю от-от мають захопити підступні космічні прибульці, які заразили більшість людей вірусом страху І порятунок людства залежить тільки від вас!

Виявляється, що головне - це вміти здолати свій страх. І тоді найпотужніша зброя перетворюється на пил, а нездоланних космічних завойовників роблять безпорадними... звичайні земні квіти. От тільки треба в слушну мить зуміти скористатися загадковим ЗАСОБОМ ВІД ПЕРЕЛЯКУ № 9!

ТАЄМНЕ ТОВАРИСТВО БОЯГУЗІВ, АБО ЗАСІБ ВІД ПЕРЕЛЯКУ №9

Повість

Розділ 1. Кактус показує колючки

Я обережно визирнув з-за рогу будинку й одразу ж відсахнувся: біля мого під'їзду стояв Кактус. На жаль, з Кактусом, якого насправді звуть Сашко Смик, я знайомий майже від народження - ми живемо у сусідніх квартирах. Мама каже, що битися ми з ним почали ще лежачи у візочках. Досить було залишити наші колясочки поруч, як ми відразу ж намагалися видерти одне в одного іграшки й билися пляшечками з молочною сумішшю. Не знаю, з чого почалася наша ворожнеча, але скільки себе пам'ятаю, кожна наша зустріч закінчувалася якщо не бійкою, то штурханами.

Я до цього давно звик і ставився просто, - як до неминучого лиха.

Ми з Сашком завжди були однакові на зріст і сили в нас були рівні. Але після літніх канікул я побачив Кактуса й просто остовпів. Розумієте, раніше Сашко був невеличкий і худий, волосся в нього стирчало на всі боки, як колючки в кактуса - через це його так і прозвали: Кактусом. А тепер він став схожий на гібрид жирафи з орангутангом. Тобто виріс одразу на дві голови й накачав м'язи, як у Шварценеґґера! І перша ж наша сутичка скінчилася тим, що я зрозумів: ось що відчувають альпіністи, потрапивши під гірську лавину!

Після цього я почав виходити з дому, як шпигуни у старих фільмах: полохливо озираючись, а потім біг до школи прохідними дворами. А коли все ж стикався десь із Сашком ніс до носа, то просто тікав, як звичайний боягуз. А Кактус реготав мені в спину і кричав, копіюючи Карабаса Барабаса із фільму "Пригоди Буратіно":

- Підійди-но до мене, дитинко! Зараз як дам боляче!

Ось і зараз Кактус мене помітив, ошкірився і почав підманювати пальцем. При цьому він ще й приказував:

- Киць-киць, не бійся, я тебе трохи поб'ю, по-сусідськи, - і було видно, що зайти до під'їзду мені так і не пощастить.

Я відчув; що втягаю голову в плечі, як черепаха, яка помітила небезпеку й намагається сховатися у панцир, і щодуху побіг геть, подалі від Сашка і від його нахабного переможного реготу. По ногах мене бив футляр від скрипки: я саме повертався з уроку музики і це, здається, смішило Сашка найдужче. Адже він дражнив мене Поганським Паганіні ще відтоді, як уперше побачив зі скрипкою. Хоча справжнє моє ім'я Клим Джура.

Серце в мене калатало, як скажене, я задихався і відчував, що Кактус ось-ось схопить мене за шкірки й почне лупцювати, але тут сталося щось дивне і незрозуміле: люк, на який я наступив, раптом почав м'яко вгинатися під моїми ногами, і я шкереберть полетів у чорну прірву.

Розділ 2. Я стаю піддослідним кроликом

Спершу я почув звук. Він долинав звідкись іздалеку і був схожий на дзижчання бджоли. Навколо панувала темрява, і хоч як я вдивлявся туди, звідки почув оте тихе дзижчання, не побачив нічого. Я почав навпомацки просуватися вперед, все ще не розуміючи, що сталося, - адже останнє, що я пам'ятав, було падіння. І ще - я зовсім не злякався. Почувався так, ніби дивлюсь кіно, а все, що зі мною відбувається, це якась комп'ютерна гра. Варто натиснути на кнопку - і все закінчиться.

Світло спалахнуло зненацька і засліпило мене. Виявляється, я стояв посеред великої абсолютно порожньої зали. Стіни були глухі, без жодного вікна, а підлога під моїми ногами злегка вібрувала. Я підійшов до найближчої стіни, торкнувся до неї, і в ту ж мить під моїми пальцями з'явився невеличкий отвір. Звідти, немов на пружині, вискочила таця, на якій лежало кілька бутербродів і стояла склянка томатного соку.

"Дивно, звідки вони знають, що я люблю томатний сік і бутерброди з лікарською ковбасою?" - подумав я і відчув, що й справді страшенно зголоднів.

Щойно я взяв бутерброд і підніс його до рота, як звідкись ізгори почувся механічний голос:

- Смачного, шановний Климе Миколайовичу! Раді вітати вас у секретній лабораторії ТТБ.

- А що це таке - ТТБ? - запитав я, швидко дожовуючи бутерброд.

- ТТБ - це Таємне Товариство Боягузів, - чітко відповів механічний голос. - А тепер прошу сідати.

Я відчув, що підлога під ногами сколихнулася, з неї ніби виросло м'яке крісло. Я зручно вмостився на ньому й приготувався до нових несподіванок. Та все ж, коли стіна переді мною розсунулася й перетворилася на велетенський екран, я здригнувся. І навіть не через ці миттєві перетворення. На гігантському екрані я побачив вулицю, по якій щодуху мчала якась зіщулена перелякана істота. І раптом я впізнав себе: та це ж моя вулиця, по якій я тікаю від Кактуса, і це мене б'є по ногах скрипка, яку я стискаю в руці.

Стало так соромно, що я відчув, як палають мої щоки. І сльози набігли на очі. Хто вони, ці люди, що так підступно підглядали за мною? Яке вони мають право? Я вже хотів схопитися з крісла й спробувати знайти вихід з цього дивного приміщення, але тут згори знову пролунав голос. Цього разу не механічний, а цілком живий. Було чутно, що жінка, яка зверталася до мене, ледь усміхається:

- Не поспішай, ми відпустимо тебе, як тільки ти цього схочеш. Але у нас є пропозиція. Хочеш взяти участь у таємному експерименті?

- В якому експерименті? - обурено вигукнув я. - Я навіть не знаю, хто ви. І чому ви за мною спостерігали? І як я опинився у вашій таємній лабораторії?

- Перш ніж я відповім, ти маєш пообіцяти, що збережеш у таємниці все, про що дізнаєшся.

- І ви не боїтеся, що я вас обдурю?

- Ні, - спокійно відповіла жінка, - нам досить твого слова.

- Ну що ж - обіцяю, - легко згодився я, але при цьому на всяк випадок непомітно схрестив безіменний і середній пальці. Адже кожному дурневі відомо, що коли так схрещуєш пальці, жодна клятва не має сили.

- Ми винайшли засіб від страху. Ти маєш стати першою людиною, на якій ми хочемо його випробувати. Але, повторюю, ти можеш відмовитися. Тільки зробити це треба зараз. Давши згоду, ти вже не зможеш стати таким, як раніше. Вирішуй!

Так само тримаючи схрещеними пальці, я кивнув і впевнено сказав:

- Я згоден!

Звичайно, тоді я собі не міг уявити, до яких неймовірних наслідків призведе ота моя необачна згода!

Розділ 3. Знайомство з Жуком та Зайцем

Я стояв посеред вулиці і мружився від сонця, що світило мені прямісінько в очі. Розгублено озираючись на всі боки, я намагався зрозуміти, де опинився. Вулиця була зовсім незнайома... Повз мене проходили заклопотані люди, часом із подивом позираючи на мене. Один дядечко навіть спинився і запитав:

- Хлопчику, що з тобою? Тобі допомогти?

Та я заперечливо похитав головою і оглянув себе.

Вигляд у мене і справді був досить дурнуватий: волосся скуйовджене, сорочка розхристана, джинси в якихось іржавих плямах. Ніби мене спершу всмоктав якийсь гігантський пилосос, а тоді виплюнув бозна-де. І що найдивніше - в руках я й досі судомно стискав обшарпаний футляр зі своєю нещасною скрипочкою.

Я навмання побрів вулицею, намагаючись знайти дорогу додому. Хай ця чортівня врешті скінчиться. Може, просто хтось вирішив пожартувати зі мною? Може, це чергова серія "Прихованої камери" і зараз звідкись із-за рогу вискочить дядько і з ідіотським реготом повідомить:

- Увага, усміхніться, вас знімають прихованою камерою.

Але враз я відчув, що якась невидима сила не дає мені відхилитися від наперед визначеного шляху. Мене ніби в спину хтось підштовхував. Спершу я намагався пручатися, а коли зрозумів, що все одно нічого не вийде, махнув рукою і пішов туди, куди мене спрямовували.

Врешті я опинився біля старого будинку з іржавою залізною брамою, на якій висів великий старовинний замок. З цікавості я легенько поторсав маленькі ворітця, що, здавалося, вросли в іржаві петлі, і вони легко відчинилися. Ледве я ступив крізь хвіртку, ворота за мною заклацнулися, і я зрозумів, що знову опинився у пастці.

Серце в мене закалатало так голосно, що навіть вуха позакладало від цього стукоту. Але я щосили стиснув пальці в кулаки і ступив уперед.

- Ну от ти й на місці, - почув я вже знайомий жіночий голос: той, що приймав мене до ТТБ - Таємного Товариства Боягузів. - Саме час розпочинати наш експеримент. Так, як ми з тобою домовлялися.

Навпроти мене стояла молода білява жінка, обличчя якої здалося мені страшенно знайомим, але звідки я її знаю, я ніяк не міг згадати. Так буває, коли прокидаєшся і марно хочеш пригадати свій сон, у якому щойно стрибав з найкрутіших скель і перемагав озброєних до зубів бандитів.

- Отак зразу? - хрипко запитав я, ніби намагаючись виторгувати ще кілька хвилин на роздуми.

Але жінка вмить відчула моє вагання і вже зовсім по-іншому, жорстко і суворо, наказала:

- Заходь у сад і починай тренуватися!

Я зробив ще кілька непевних кроків і інстинктивно відсахнувся. Повз моє вухо зі свистом пролетіла гострозуба металева зірочка і вп'ялася у стовбур старої яблуні.

- Нічого собі тренування! - обурено вигукнув я і озирнувся на біляву жінку, та поруч зі мною вже нікого не було.

Натомість звідкись із гущавини старого садка почувся пронизливий крик, і з кущів викотився живий клубок. Двоє хлопців, приблизно мого віку, гамселили один одного руками і ногами, вигукуючи тоді ще незрозумілі мені слова:

- Засіб від переляку номер один!

- Засіб від переляку номер сім!

- Засіб від переляку номер чотири!

Я з острахом відступив від явно божевільних хлопців, але в цю мить вони, ніби нічого не сталося, розчепили руки й ноги. Підвелися й почали обтрушуватися від прилиплих до одягу листків та гілочок. Один із хлопців, кругловидий, зі смішними довгими, мов у зайця, передніми зубами, усміхнувся і сказав:

- Привіт, Музиканте!

А другий, чорнявий, з чорними як смола очима й густими насупленими бровами, похмуро бовкнув:

- Ходімо готуватися до вечірньої операції.

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємне Товариство Боягузів, або засіб від переляку № 9 - Леся Воронина, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Таємне Товариство Боягузів, або засіб від переляку № 9" (автор: Воронина Леся Анастасіївна). Читати повністю електронну книгу Леся Воронина - Таємне Товариство Боягузів, або засіб від переляку № 9 онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
РОМАНТИКА ПРИГОД І ФАНТАСТИКИ

# data[].attributes.subject
РОМАНТИКА ПРИГОД І ФАНТАСТИКИ

# data[].attributes.headline
Відеореклама фільму "Щ

# data[].attributes.body
Відеореклама фільму "Щоденник слабака"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЦЕНТРАЛЬНА МІСЬКА БІБЛІОТЕКА ДЛЯ ДІТЕЙ м.РОМНИ

# data[].attributes.attachment_link.title
ЩОДЕННИК СЛАБАКА

# data[].attributes.headline
Трейлер фільму "Іван С

# data[].attributes.body
Трейлер фільму "Іван Сила"

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Сила - офіційний трейлер.

# data[].attributes.headline
О. Гаврош "Неймовірні 

# data[].attributes.body
О. Гаврош "Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРШA
РОЗДІЛ І,
в якому хтось невдало втікає
Столиця вразила Івана Силу з першого погляду. Не встиг їхній потяг, що тягнувся аж добу із найдальшої околиці держави, пригальмувати на пероні, як усе довкола загуло, наче у розтривоженому вулику. Стільки облич одночасно хлопець ще в житті не бачив. І куди вони всі їдуть? Цілі натовпи бідно і багато вбраних людей заполонили вокзал...
Читати скорочено приблизно за годину →

Олександр Гаврош
Повість "Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу"
Стислий переказ по розділах, автор переказу: Світлана Перець.
Авторські права на переказ належать Укрлібу.

Передмова
Передмова особлива, бо, не прочитавши її, ви не дізнаєтеся ГОЛОВНОГО. Україна славиться своїми силачами. Але не тільки Василь Вірастюк чи брати Клички належать до найдужчих людей світу. Були в нас такі й раніше. До незаслужено забутих належить і знаменитий силач Іван Сила...
Читати скорочено за 46 хвилин →

Олександр Гаврош
Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу
Повість
Скорочений стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.
Авторські права на переказ належать Укрлібу
ЧАСТИНА І
Розділ 1, у якому хтось приїжджає, а хтось утікає
20-річний Іван Сила - простий хлопець з верховини, який приїздить у місто, бо у своєму селі побив начальникового сина, та й батько говорив Іванові їхати у світ, бо він їв за чотирьох...
Читати скорочено за 28 хвилин →

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Гаврош - Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу, скорочені тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу (скорочено) - варіанти стислих переказів та викладів змісту твору Олександра Гавроша в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Трейлер фільму "Пригод

# data[].attributes.body
Трейлер фільму "Пригоди Паддінгтона"

# data[].attributes.attachment_link.title
Пригоди Паддінгтона / Paddington (український трейлер)

# data[].attributes.headline
НАЙЦІКАВІШЕ З ЛІТЕРАТУРНИХ НОВИНОК

# data[].attributes.subject
НАЙЦІКАВІШЕ З ЛІТЕРАТУРНИХ НОВИНОК

# data[].attributes.body
Додатково 3: Б. Лепкий "Святий вечір" (із книжки "Казка мого життя")

# data[].attributes.attachment_link.title
Святий вечір — Богдан Лепкий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Святий вечір” (автор: Лепкий Богдан Сильвестрович). Читати повністю електронну книгу Богдан Лепкий — Святий вечір онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
О. Гаврош "Різдвяна іс

# data[].attributes.body
О. Гаврош "Різдвяна історія ослика Хвостика" (аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лисичка Оливия

# data[].attributes.attachment_link.title
🎧 Аудіокнига | Різдвяна історія ослика Хвостика | Олексндр Гаврош

# data[].attributes.headline
Б. Матіяш "Єва і білос

# data[].attributes.body
Б. Матіяш "Єва і білосніжна квітка лілії"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В одному королівстві в молодих Короля і Королеви народилася донька. Батьки дуже довго чекали на дитину, тому не було меж їхній радості. Раділо й усе королівство, бо любило своїх правителів і щиро тішилося їхньому щастю. Та воно було недовгим. Минуло декілька днів відтоді, як дівчинка народилась, і батьки усвідомили, що вона майже постійно мовчить. Дитина і усміхалася без звуку, і плакала так, що не було чути її плачу, хоча коли народилась, то - як і всі немовлята - закричала, і Королева на звук її голосу щасливо усміхнулася. Але після того дівчинка замовкла, і вже ніхто її не чув.

Король скликав найкращих лікарів з усього королівства, вони оглянули дівчинку, яку батьки охрестили Євою, і похитали головами. Сказали:

- Не народилася вона німою, але чому тепер мовчить, не знаємо. Просіть Бога, щоб наділив її даром говорити. Бо в Його руках воля давати і забирати те, що Він дав.

Запросив Король і своїх мудреців, щоб вони порадили, що робити, і пояснили, що сталося з дитиною. Але й вони після довгої наради сказали:

- Не знаємо, наш ласкавий Королю, чому Королівна мовчить. Дав Вам Бог дар мати дитину, та чомусь забрав у неї дар мови. Просіть Бога, щоб Він вклав дитині слова в уста. Нічого мудрішого ми Вам не підкажемо.

І, зажурені, мудреці пішли з палацу, бо гірко було їм бачити Короля і Королеву у великому смутку замість радості, якою так недавно вони були сповнені.

Довго молилися Король і Королева, щоб їхня донечка вимовила хоч звук. Щоб почути, як вона сміється... Але минали дні й місяці, і нічого не змінювалося. Дівчинка мовчала і так, мовчки, росла.

Росла Єва дуже доброю. Дуже любила гратися в королівському саду серед розкішних дерев і квітів, а ще - приходити в королівський парк, де жило багато добрих звірят. Тут вона обіймала ручками міцні стовбури дерев, притулялася до них, схиляла гарне личко до кори, проводила по ній пальчиками, заплющувала очі й дуже пильно до чогось дослухалася. І хоч ніхто в це не повірив би, вона тоді чула, про що думають дерева. Про що шелестить їхнє листя і про що вони одне з одним перемовляються. І хоч сама нічого не могла сказати їм словами, але доторками долонь теж навчилася про щось розпитувати дерева, щось їм розповідати. Малювала щось на корі - і так розповідала деревам про себе, і про своїх батьків, і про те, як би вона хотіла сказати їм: "Я люблю вас, мамо й тату"... Дерева слухали, як тоді сумно б'ється мале Євине серденько, і самі засмучувалися - аж найгарніше листя опадало серед літа на землю, і садівник дивувався, чому так рано почався листопад.

Єва розуміла й мову трави і квітів. Вона часто сідала на землю біля чудових квіток, цілувала їхні голівки, лагідно проводила пальцями по їхніх листочках, і квіти дуже любили, коли дівчинка довго-довго сиділа біля них. Не раз до неї зліталися пташки: соловейки, зяблики, сойки, голуби, ластівки, дятли, стрижі та дрозди, - і розповідали їй різні дивовижі, які тільки бачили в світі. Прибігали малі лякливі зайці - і було дивно, що поруч із Євою вони переставали будь-чого боятися. Приходили їжаки й вивірки, бурундуки і бобри, а часом навіть маленькі сарни навідували малу безмовну Королівну. І хто бачив здалеку, як дівчинка сидить серед квітів, дерев і трав, а довкола неї виспівують пташки і лащаться звірі, дуже дивувався. А маленька Єва розуміла мову кожного з них і теж чудувалася, що ніхто із людей не вміє слухати, про що говорить старий дуб і ясен, і ромашка, і вивірка, і тремкий малий соловейко.

Серед пахучих троянд, ромашок, маків, настурцій і інших прекрасних квіток, поруч своїх друзів звірят Єва уявляла собі країну, де все завжди цвіте. Де немає смутку, де можна бути вільно-вільно. До всіх говорити, кожного обійняти. І журилася, бо старий сич якось сказав їй, що вона розуміє мову всього живого саме тому, що не може говорити до людей. А Єві якнайбільше хотілося говорити саме людською мовою. Словами, яких вона ніколи не відчула на губах. Дівчинці дуже хотілося почути звук власного голосу, і їй здавалося, що він був би такий красивий. Що якби Бог дав їй дар говорити, вона щебетала би, як пташка - від ранку до вечора. І тоді розповіла б усім довкола про ті дивовижі, які їй розказали дерева, квіти, звірята й пташки.

Щодня Єва багато часу проводила з мамою-Королевою. Мама вчила доньку малювати і вишивати, і малій ручці Королівни легко піддавалися найтонші узори, а малюнки ніби самі собою малювалися під її пензликом. А молодий Король часто вирушав із дочкою на прогулянки і розповідав про світ не менші дивовижі, ніж усі Євині приятелі.

Батьки дуже любили свою дитину і найбільшим щастям для них було б, якби вона могла до них озватися. Але Королівна тільки обіймала їх своїми малими ручками, притулялась довірливо до їхніх рук, а часом засинала в когось із них на грудях - і на її вже заснулому личку в кутику ока не раз блищала сльоза. Король із Королевою тоді теж крадькома втирали очі рукавом королівських шат.

Поки тривали весна і літо, Єва часто бавилась у садах і парках, але коли наставала осінь, а потім зима, вона теж не втрачала радості, бо тоді майже щодня приходила до чудесної королівської оранжереї, де росли сотні заморських квіток із теплих країв і щебетали барвисті заморські пташки. Садівник радів, коли Королівна приходила їх провідати, бо знав, що все дуже добре росте, як дівчинка просто трошки побуде біля рослин і легко-легко торкнеться їх рукою.

Єва любила квіти, але з усього, що росло в оранжереї їй найдужче подобалися лілії. Може, тому, що вони були спокійні і тихі. А може, тому, що з усіх чудернацьких рослин, які росли поруч, вони були найпростіші. І дуже-дуже тендітні. Червоні, жовтогарячі, жовті лілії вже розквітли, а білі, як сніг, усе ніяк не розпускали своїх пуп'янків. Росли помалу-помалу.

Садівник якось сказав Єві:

- Якщо ці лілії добре доглядати, вони зацвітуть якраз на Різдво.

Єва дуже зраділа. Тепер вона щодня приходила до лілій. Поливала їх і просто сиділа поруч з ними, милуючись листочками, стеблами і ще закритими пуп'янками.

Ідучи до оранжереї, Королівна щодня підходила до джерела в парку, біля якого стояла мала прегарна статуя Богородиці. Дівчинка присідала біля неї і розповідала їй подумки про все-все, що їй тільки думалося. І якось пообіцяла, що на Різдво принесе їй пахучу білу квітку лілії. Тоді Єві здалося, що Богородиця, почувши це, усміхнулась, і Єва подумала, що раніше не бачила нічого гарнішого за цей усміх. І коли прийшла до своїх улюблених лілій, простягнула руки до їхніх листочків і подумки швидко-швидко сказала, що їм обов'язково треба розквітнути на Різдво, бо вона пообіцяла Богородиці, що принесе їй найкращу з квіток. І ліліям, здається, теж стало з цього радісно.

Чим менше залишалося днів до Різдва, тим більше було приготувань у палаці. Усе мили, чистили, прибирали, щоб палац сяяв і виблискував. Кухарі пекли, варили, тушкували, маринували, сушили і солили розмаїті наїдки. Королівські музиканти налаштовували інструменти, лагодили смички і з ранку до ночі грали гами. Лісники вибирали найкращі ялинки і встановлювали їх у розкішних залах. Король із Королевою готували дарунки одне для одного, а також для своїх підданих, бо на Різдво всіх мало бути обдаровано.

Єва теж готувала подарунки батькам-Королям. Вона розшивала бісером маленьку торбинку для мами і гаптувала шовкову хустинку для тата, і в переддень Різдва її дарунки були готові. Зрештою, вже весь палац був готовий до свят, і чекання на них було дуже світлим та радісним.

У день Різдва Єва прокинулась дуже рано - найпершою з усіх. Одягнулась і поспішила до оранжереї. Звично зупинилася біля Богородиці, біля якої тепер стояв чудовий вертеп, усміхнулась, торкаючись поли її одягу, і проказала подумки:

- Сьогодні Тим матимеш найкращу з квіток. Зараз я Тобі її принесу! - і чимдуж помчала до оранжереї, не помітивши навіть, що Богородиця знов дуже ніжно і тихо усміхнулась.

В оранжереї в улюбленому кутку з ліліями Єва побачила, що розквітли майже всі білі лілії. Одна була краща за іншу, і Єва на якусь мить заніміла, повна захвату й непевності, котру вибрати. Врешті обережно зірвала дві. Одну - для Богородиці, а другу - для батьків-Королів. І хутенько побігла крізь сніги з білими делікатними квітами в руках до статуї.

Трохи задихана, вона зупинилася біля вертепу і радісно - як завжди подумки - вигукнула:

- Ось для Тебе найгарніша квітка лілії! - але зрозуміла, що чує свій голос.

І ці слова солодкі, як молоко і мед, а може то солодкі не тільки слова, але й сам її голос, якого Єва ще ніколи не чула. І від радості, несподіванки й щастя дівчинка заплакала, так і притискаючи до грудей обидві чудові квітки. Її схлипування було голосне, і плач був плачем не смутку, а радості.

Крізь сльози дівчинка подивилася на обличчя Богородиці, не знаючи, що сказати. Поклала білу, як сніг, лілію біля її ніг і прошепотіла:

- Дякую тобі... - а тоді витерла сльози і побігла до палацу.

Швидко збігши сходами догори, постукала в двері королівської спочивальні, розчинила їх і, підбігши до батьків, які щойно встали і стояли біля вікна, обійняла їх обох водночас малими ручками й вигукнула:

- Тату! Мамо! Настало Різдво! Найгарніше Різдво в моєму житті! Бо розквіла білосніжна квітка лілії, і я принесла її Богородиці і можу тепер говорити!

Батьки заніміли з несподіванки, а тоді кинулись обіймати малу Королівну й розпитувати її, як і що сталося, і їхні слова змішувалися зі сльозами радості й подиву.

За мить уже весь палац знав, що Королівна заговорила, і кожен поспішав переказати щасливу новину далі й далі. А ще всі поспішали до храму на святкову Різдвяну Літургію, щоб привітати в святі народженого Ісуса та Його Матір, і за таку особливу радість, яка сталася в це Різдво, міцно подякувати.

Єва, стоячи в церкві поміж Королем і Королевою, була особливо щасливою. Вона вперше могла співати в це Різдво. Мала Королівна пильно стежила за текстом Літургії, побожно і з трепетом переживаючи серцем кожне її слово. І спів хору: "Все в нас сьогодні радістю наповнилося!" - що линув, здавалося, аж до неба, наповнював її великим щастям.

Так світло і вільно, як сьогодні, Єві ще ніколи не було. Вона уважно дивилася на ікону Різдва, на Богородицю, втомлену подорожжю до Єгипту, але щасливу, бо в неї на руках був малий Ісус. І Королівна думала, що найбільша радість часто приходить після найбільшого смутку і туги. Але врешті вона станеться, то ллється найгарнішою піснею, найміцнішою вдячністю.

А ще Єва усміхнулася, бо подумала, що ладан у церкві сьогодні так міцно пахне ліліями, і від цього їй стало на серці солодко-солодко.

# data[].attributes.attachment_link.title
Єва і білосніжна квітка лілії - Богдана Матіяш, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Єва і білосніжна квітка лілії" (автор: Матіяш Богдана Валентинівна). Читати повністю електронну книгу Богдана Матіяш - Єва і білосніжна квітка лілії онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
І. Калинець "Вертеп ма

# data[].attributes.body
І. Калинець "Вертеп маленького хлопчика"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

Маленький Хлопчик дуже хотів ходити з Вертепом. Досі він лише ходив колядувати. Минулого року він колядував відому всім колядку "Бог ся рождає". У ній було багато старовинних слів, які діти перекручували чи співали на свій лад. Найдивнішими у колядці були слова, ніби вкорочені: замість "Його" було "Го" - "хто ж Го може знати", "Му" - "Йому" - "Ісус Му ім'я". Маленький Хлопчик співав правильно, бо йому пояснив старший сусідський хлопець, який уже ходив із Вертепом.

Маленькому Хлопчикові подобалося слово "отрочатко", яким називали маленького Ісуса. І слово "днесь", що означає "сьогодні". Коли Маленький Хлопчик співав про Марію, то іноді у нього котилася сльоза, бо так само звали його маму, яка була дуже далеко. Ось уже два роки вона працювала служницею старої пані у Португалії, у Лісабоні.

Маленький Хлопчик тепер живе удвох із Бабусею. Саме з нею він вперше пішов до школи. Першого вересня багато дітей були з бабусями й дідусями, бо геть усе містечко, всі молоді мами і батьки, подалися до Португалії на роботи. Бо, як пояснювала Бабуся, у місті перестала працювати цукроварня і пів міста опинилося без праці. Спочатку Татко, що був на цукроварні інженером, поїхав до Польщі, але там його пограбували бандити (свої, українці). Потім він разом із Мамусею подалися світ за очі. Бо Мамуся, бухгалтер, теж опинилася без праці.

Хлопчик сьогодні - днесь! - нетерпеливо чекав на відповідь Вертепу, чи візьмуть його за пастушка. Він мав гуцульський кептарик, палицю-кривульку, солом'яний капелюшок. На перерві старшокласник повідомив, що Хлопчика беруть до Вертепу, але не пастушком, бо їх уже є досить, а маленьким Янголям (має бути декілька різних Ангелів). Маленький Хлопчик погодився, а наступного дня мав йти на пробу до Ромка Зацерковного.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

Бабуся хвилювалася, бо діти повинні були ходити цілу ніч з Вертепом, та Хлопчик заспокоїв її. Подзвонила Мамуся і дізналася про роль Хлопчика. Вона розповіла, що коло них усе добре, що Татко приїде із Сантарену (він працює у тому містечку) - і вони всі, ще з кількома своїми, відсвяткують наш святий вечір, бо католицький вони вже відсвяткували разом із добрими, хоч і вередливими, господарями. Коли завершилася розмова, Хлопчик згадав, скільки країн розділяє їх, а ще було дві години різниці між Україною і Португалією. Коли він вже умивався вранці, поспішаючи до школи, Мамуся напевно додивлялася останній сон, можливо, про Маленького Хлопчика, Бабусю, свій дім, містечко із напівзруйнованою цукроварнею, сквером посеред міста, де стояв пам'ятник Великому Поетові, котрий сказав, що у "своїй хаті своя правда...". Маленький Хлопчик пам'ятав, як відкривали пам'ятник - Мамуся співала у хорі...

Маленький Хлопчик підібрав собі одяг на роль Янгола: золотиста перука, біла сорочка, крайка, а Бабуся попросить хресного зробити крила, або у Вертепі є вже готові крильця з минулого року.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

У пробах (репетиціях), турботах злинув передріздвяний тиждень. Після свят-вечора, який провели удвох із Бабусею, Маленький Хлопчик з нетерпінням переодягався. Янголя знало, що не буде вдавати із себе зляканого, що боїться Рожденного, а навпаки, воно буде випромінювати усміх, радість, що народилося Боже Дитятко.

Маленький Хлопчик зіграв успішно у Вертепі, він усім сподобався своєю живістю і своїм ангельським голосочком. Ватаг похвалив його, а Хлопчик жалів, що його не бачили Мамуся і Татко.

Поверталися вночі щасливі і трішки втомлені. Великий Ангел із Вертепу (це був Ромко Зацерковний) відпроваджував Хлопчика додому. Біля дому Ангел сказав, що він справжній Ангел-хоронитель Хлопчика. Цей Ангел міг зробити чудо - заглянути з Хлопчиком до його батьків. Хлопчик з Ангелом перенеслися до Португалії. В кімнатці, де вони раптово опинилися, спало чотири жінки по усіх чотирьох кутах. Маленький Хлопчик побачив свою Мамусю, він поцілував її в щічку. Мамуся усміхнулася уві сні, та будити її не можна було.

Потім Хлопчик та Ангел подалися до Татка. Пан Йосиф вертався до свого Сантарену нічним поїздом. Він вдивлявся у ніч і раптом за вікном побачив два Ангели, великого і малого. Малий був дуже подібний на його сина. Мале Янголя усміхнулося, послало рукою поцілунок - і видиво зникло...

"Нарешті", - проказала Бабуся, відчиняючи двері, бо Ромко привів Хлопчика. "Хіба то Ромко?" - як стояв, так і упав на ліжко Маленький Хлопчик. Він уже спав. Надворі світало - наставало різдвяне днесь.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Калинець - Вертеп Маленького Хлопчика (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Вертеп Маленького Хлопчика (скорочено)" (автор: Калинець Ігор Миронович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.body
Додатково 1: календарно-обрядові пісні Кіровоградщини. Літературна експедиція з проєктом "Баба Єлька"

# data[].attributes.attachment_link.description
Громадська організації "Баба Єлька" опублікувала в соцмережах заставку до нового серіалу про свої експедиції Кіровоградщиною. Головна...

# data[].attributes.headline
Червона калина / Hey H

# data[].attributes.body
Червона калина / Hey Hey Rise Up - Andriy Khlyvnyuk of Boombox - Pink Floyd

# data[].attributes.attachment_link.title
Pink Floyd - Hey Hey Rise Up (feat. Andriy Khlyvnyuk of Boombox)

# data[].attributes.body
Додатково 2: С. Чарнецький "Ой, у лузі червона калина похилилася"

# data[].attributes.attachment_link.title
Ой у лузі червона калина похилилася — Степан Чарнецький, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Ой у лузі червона калина похилилася” (автор: Чарнецький Степан Миколайович). Читати повністю електронну книгу Степан Чарнецький — Ой у лузі червона калина похилилася онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
РІЗДВЯНІ ДИВА

# data[].attributes.subject
РІЗДВЯНІ ДИВА

# data[].attributes.headline
Д. Кремінь "Літа мої і

# data[].attributes.body
Д. Кремінь "Літа мої і зими..." (уривок із вірша "Книга Буття чи Батия")

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уривок з поезії "Книга Буття чи Батия"

Літа мої і зими,
Скільки б не стало літ,
Доти живі усі ми,
Доки живий цей світ.
Доки простори відкриті
Птахові й кораблю.
Доки на цьому світі
Я ще цей світ люблю.
Доки...
А справді, доки
Сіятиме жалі
Найласкавіший дотик
Мови моєї землі.
Мова твоя, Україно,
З подиху солов'їв.
Мова моя солов'їна -
З присмерку Соловків.
Мову мою і землю
Я відкриваю знов.
Яки відокремлю
Від усесвітніх мов,
Мука моя й основа...
Тільки на все життя
Стане Книгою Слова
Книга твого Буття.

# data[].attributes.attachment_link.title
Літа мої і зими... - Дмитро Кремінь, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Літа мої і зими..." (автор: Кремінь Дмитро Дмитрович). Читати повністю електронну книгу Дмитро Кремінь - Літа мої і зими... онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
М. Ткач "Моя Україна"<

# data[].attributes.body
М. Ткач "Моя Україна"

# data[].attributes.attachment_link.title
Моя Україна — Михайло Ткач, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Моя Україна” (автор: Ткач Михайло Миколайович). Читати повністю електронну книгу Михайло Ткач — Моя Україна онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
М. Вороний "Євшан-зілл

# data[].attributes.body
М. Вороний "Євшан-зілля"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Поема)

До лучче єсть на своей земли
костю лечи,
ине ли на чюже славну быти.

(Літопис, за Іпатським списком)

В давніх літописах наших
Єсть одно оповідання,
Що зворушує у серці
Найсвятіші почування.

Не блищить воно красою
Слів гучних і мальовничих,
Не вихвалює героїв
Та їх вчинків войовничих.

Ні, про інше щось говорить
Те старе оповідання.
Між рядками слів таїться
В нім якесь пророкування.

І воно живить надію,
Певну віру в ідеали
Тим, котрі вже край свій рідний
Зацурали, занедбали...

* * *

Жив у Києві в неволі
Ханський син, малий хлопчина,
Половецького б то хана
Найулюблена дитина.

Мономах, князь Володимир,
Взяв його під час походу
З ясирем в полон і потім
При собі лишив за вроду.

Оточив його почотом
І розкошами догідно -
І жилось тому хлоп'яті
І безпечно, і вигідно.

Час минав, і став помалу
Рідний степ він забувати,
Край чужий, чужі звичаї
Як за рідні уважати.

Та не так жилося хану
Без коханої дитини.
Тяжко віку доживати
Під вагою самотини.

Зажурився, засмутився...
Вдень не їсть, а серед ночі
Плаче, бідний, та зітхає,
Сну не знають його очі.

Ні від кого він не має
Ні утіхи, ні поради.
Світ увесь йому здається
Без краси і без принади.

Кличе він гудця [2] до себе
І таку держить промову,
Що мов кров'ю з його серця
Слово точиться по слову:

"Слухай, старче, ти шугаєш
Ясним соколом у хмарах,
Сірим вовком в полі скачеш,
Розумієшся на чарах.

Божий дар ти маєш з неба
Людям долю віщувати,
Словом, піснею своєю
Всіх до себе привертати.

Ти піди у землю Руську -
Ворогів наших країну,-
Відшукай там мого сина,
Мою любую дитину.

Розкажи, як побиваюсь
Я за ним і дні, і ночі,
Як давно вже виглядають
Його звідтіль мої очі.

Заспівай ти йому пісню
Нашу, рідну, половецьку,
Про життя привільне наше,
Нашу вдачу молодецьку.

А як все те не поможе,
Дай йому євшана-зілля,
Щоб, понюхавши, згадав він
Степу вільного привілля".

І пішов гудець в дорогу.
Йде він три дні і три ночі,
На четвертий день приходить
В місто Київ опівночі.

Крадькома пройшов, мов злодій,
Він до сина свого пана
І почав казати стиха
Мову зрадженого хана.

Улещає, намовляє...
Та слова його хлопчину
Не вражають, бо забув вже
Він і батька, і родину.

І гудець по струнах вдарив!
Наче вітер у негоду,
Загула невпинна пісня -
Пісня вільного народу.
Про славетнії події -
Ті події половецькі,
Про лицарськії походи -
Ті походи молодецькі!

Мов скажена хуртовина,
Мов страшні Перуна громи,
Так ревли-стогнали струни
І той спів гудця-сіроми!

Але ось вже затихає
Бренькіт дужий акордовий
І намісто його чути
Спів народний, колисковий.

То гудець співає тихо
Пісню тую, що співала
Мати синові своєму,
Як маленьким колисала.

Наче лагідна молитва,
Журно пісня та лунає.
Ось її акорд останній
В пітьмі ночі потопає...

Але спів цей ніжний, любий,
Ані перший, сильний, дужий,
Не вразив юнацьке серце,-
Він сидить німий, байдужий.

І схилилася стареча
Голова гудця на груди -
Там, де пустка замість серця,
Порятунку вже не буде!..

Але ні! Ще є надія
Тут, на грудях в сповиточку!..
І тремтячими руками
Роздирає він сорочку,

Із грудей своїх знімає
Той євшан, чарівне зілля,
І понюхать юнакові
Подає оте бадилля.

Що ж це враз з юнаком сталось?
Твар [3] поблідна у небоги,
Затремтів, очима блиснув
І зірвавсь на рівні ноги.

Рідний степ - широкий, вільний,
Пишнобарвний і квітчастий -
Раптом став перед очима,
З ним і батенько нещасний!..

Воля, воленька кохана!
Рідні шатра, рідні люди...
Все це разом промайнуло,
Стисло серце, сперло груди.

"Краще в ріднім краї милім
Полягти кістьми, сконати,
Ніж в землі чужій, ворожій
В славі й шані пробувати!" -

Так він скрикнув, і в дорогу
В нічку темну та пригожу
Подались вони обоє,
Обминаючи сторожу.

Байраками та ярами
Неутомно проходжали -
В рідний степ, у край веселий
Простували, поспішали.

* * *

Україно! Мамо люба!
Чи не те ж з тобою сталось?
Чи синів твоїх багато
На степах твоїх зосталось?

Чи вони ж не відцурались,
Не забули тебе, неньку,
Чи сховали жаль до тебе
І кохання у серденьку?

Марна річ! Були і в тебе
Кобзарі - гудці народні,
Що співали-віщували
Заповіти благородні,

А проте тієї сили,
Духу, що зрива на ноги,
В нас нема і манівцями
Ми блукаєм без дороги!..

Де ж того євшану взяти,
Того зілля-привороту,
Що на певний шлях направить,-
Шлях у край свій повороту?!

1899 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Євшан-зілля - Микола Вороний, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Євшан-зілля" (автор: Вороний Микола Кіндратович). Читати повністю електронну книгу Микола Вороний - Євшан-зілля онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Караоке: Нова радість 

# data[].attributes.body
Караоке: Нова радість стала - NAVKA (українською та англійською)

# data[].attributes.attachment_link.title
NAVKA - Нова радість стала - Караоке - Українська колядка

# data[].attributes.body
Shchedryk or Carol of the Bells (англійською та українською)

# data[].attributes.attachment_link.title
Shchedryk or Carol of the Bells - Англійська та Українська версія

# data[].attributes.headline
Анімація: Л. Глібов "В

# data[].attributes.body
Анімація: Л. Глібов "Вовк і кіт"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Антоніна Харитонова

# data[].attributes.attachment_link.title
ЛЕОНІД ГЛІБОВ "ВОВК І КІТ" / НУШ

# data[].attributes.headline
І. Франко "Розвивайся 

# data[].attributes.body
І. Франко "Розвивайся ти, високий дубе..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розвивайся ти, високий дубе,
Весна красна буде!
Розпадуться пута віковії,
Прокинуться люди.

Розпадуться пута віковії,
Тяжкії кайдани,
Непобіджена злими ворогами
Україна встане.

Встане славна мати Україна,
Щаслива і вільна,
Від Кубані аж до Сяну-річки
Одна, нероздільна.

Щезнуть межі, що помежували
Чужі між собою,
Згорне мати до себе всі діти
Теплою рукою.

"Діти ж мої, діти нещасливі,
Блудні сиротята,
Годі ж бо вам в сусід на услузі
Свій вік коротати!

Піднімайтесь на святеє діло,
На щирую дружбу,
Та щоби ви чесно послужили
Для матері службу.

Чи ще ж то ви мало наслужились
Москві і ляхові?
Чи ще ж то ви мало наточились
Братерської крові?

Пора, діти, добра поглядати
Для власної хати,
Щоб ґаздою, не слугою
Перед світом стати!"

Розвивайся ти, високий дубе,
Весна красна буде!
Гей, уставаймо, єднаймося,
Українські люди!

Єднаймося, братаймося
В товариство чесне,
Хай братерством, щирими трудами
Вкраїна воскресне!

17 березня 1883

# data[].attributes.attachment_link.title
Розвивайся ти, високий дубе - Іван Франко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Розвивайся ти, високий дубе, Весна красна буде! Розпадуться пута віковії, Прокинуться люди. Розпадуться пута віковії, Тяжкії кайдани, Непобіджена злими ворогами Україна встане. Встане славна мати Україна, Щаслива і вільна, Від Кубані аж до Сяну-річки Одна, нероздільна. Щезнуть межі, що помежували Чужі між собою, Згорне мати до себе всі діти Теплою рукою.

# data[].attributes.body
Напам'ять: Т. Шевченко "І досі сниться: під горою..."

# data[].attributes.attachment_link.title
І досі сниться: під горою... — Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”І досі сниться: під горою...” (автор: Шевченко Тарас Григорович). Читати повністю електронну книгу Тарас Шевченко — І досі сниться: під горою... онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Рок-версія: Гімн дітей

# data[].attributes.body
Рок-версія: Гімн дітей України - "Little Blues"

# data[].attributes.body
Напам'ять: П. Чубинський "Ще не вмерла Україна..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Ще не вмерла Україна — Павло Чубинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Ще не вмерла Україна” (автор: Чубинський Павло Платонович). Читати повністю електронну книгу Павло Чубинський — Ще не вмерла Україна онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Перелік обов'язкових творів

# data[].attributes.body
Перелік обов'язкових творів

# data[].attributes.headline
Програма Ніколенко О. М.

# data[].attributes.subject
Програма Ніколенко О. М.

# data[].attributes.body
Перелік обов'язкових творів

# data[].attributes.attachment_link.title
5_Зарубіжна література (список творів)

# data[].attributes.headline
Програма Яценко Т. О.

# data[].attributes.subject
Програма Яценко Т. О.

# data[].attributes.body
Перелік обов'язкових творів

# data[].attributes.attachment_link.title
5_Українська література (список творів)

# data[].attributes.headline
ЛІРИЧНІ ПОСЛАННЯ УКРАЇНІ

# data[].attributes.subject
ЛІРИЧНІ ПОСЛАННЯ УКРАЇНІ

# data[].attributes.body
Напам'ять: М. Годованець. "Голуб і Лелека"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Якось-то навесні,
Коли настали теплі дні,
Лелека з вирію прилинув
На дороге гніздо своє,
Що восени покинув
(В житті усяко є!)

Домашній Голуб запитав:
- Де, друже, був?
Що чув?
- До вирію літав.
Злякався - вітер в уші свище,
Із півночі повіяв холодище,
За ним повзе страшна зима...
А в вирію... Зими нема,
Природа стрінула привітом:
Там вічне літо!..-

А Голуб з усміхом йому:
- Тоді ж чому
Ти кинув ту країну,
Розхвалений той рай,
І повернувся на Вкраїну?

- Бо це - мій рідний край!
Любов до рідного - могутнє диво!
Нехай живеш на чужині щасливо,
А туга гірко в серце б'є:
Зове Вітчизна й путь далека,
І ти летиш, як з вирію Лелека
В гніздо своє.

# data[].attributes.attachment_link.title
Голуб і лелека - Микита Годованець, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Голуб і лелека" (автор: Годованець Микита Павлович). Читати повністю електронну книгу Микита Годованець - Голуб і лелека онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Л. Глібов "Вовк і кіт"

# data[].attributes.body
Л. Глібов "Вовк і кіт"

# data[].attributes.attachment_link.title
Вовк і Кіт — Леонід Глібов, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Вовк і Кіт” (автор: Глібов Леонід Іванович). Читати повністю електронну книгу Леонід Глібов — Вовк і Кіт онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Г. Сковорода "Бджола і

# data[].attributes.body
Г. Сковорода "Бджола і Шершень"

# data[].attributes.attachment_link.title
Бджола та шершень — Григорій Сковорода, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Бджола та шершень” (автор: Сковорода Григорій Савич). Читати повністю електронну книгу Григорій Сковорода — Бджола та шершень онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
МУДРІСТЬ БАЙКИ

# data[].attributes.subject
МУДРІСТЬ БАЙКИ

# data[].attributes.headline
Купальська пісня "Купа

# data[].attributes.body
Купальська пісня "Купайло, Купайло! Де ти зимувало?"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2024, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.036802 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
Купайло, Купайло! Де ти зимувало? (купальска пісня) - Автор Невідомий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Купайло, Купайло! Де ти зимувало? (купальска пісня)" (автор: Невідомий Автор). Читати повністю електронну книгу Автор Невідомий - Купайло, Купайло! Де ти зимувало? (купальска пісня) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Гаївка "Кривавий танец

# data[].attributes.body
Гаївка "Кривавий танець"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
А в Кривого Танця
Да не виведу кiнця.

Треба його довиводити,
Кiнця-ладу iзнаходити,
Треба його вести,
Щоб вiночок плести.

Веду-веду, да не виведу,
Плету-плету да не виплету.

Ой, вiнку ж, мiй вiнку,
Хрещатий барвiнку,
Ой я ж тебе плела,
Ще й учора iз учора.

Повiсила тебе на золотiм кiлочку.
На злотiм кiлочку,
На шовковiм шнурочку.

Моя матiнка iшла,
Та той вiночок зняла,
Та той вiночок зняла,
Та нелюбому дала.

Ой якби я була знала,
Була б його розiрвала.
Була б його розiрвала,
Та й у грязь утоптала
Червоними чобiтками,
Золотими та пiдкiвками.

А в кривого танця
Да й виведу кiнця.

***

Інший варіант пісні-веснянки

Ми кривого танцю йдемо,
Кінця йому не знайдемо,
Кінця йому не знайдемо.
А щоб йому кінець знайти,
Треба йому вінець сплести,
Треба йому вінець сплести.

Кличе мене моя мати
Через вікно тай до хати,
Через вікно тай до хати.
Через вікно тай до хати,
Нелюбому вінок дати,
Нелюбому вінок дати.

Я ще вчора, ізвечора,
Нелюбому вінок сплела,
Нелюбому вінок сплела.
Ой, якби я була знала,
Була б його розірвала,
Була б його розірвала.

Ніженьками притоптала,
Рученьками приплескала,
Рученьками приплескала.
Ми кривого танцю йдемо,
Кінця йому не знайдемо,
Кінця йому не знайдемо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кривий танець (веснянка) - Автор Невідомий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Кривий танець (веснянка)" (автор: Невідомий Автор). Читати повністю електронну книгу Автор Невідомий - Кривий танець (веснянка) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Веснянка "Благослови, 

# data[].attributes.body
Веснянка "Благослови, мати, весну закликати..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2024, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.027252 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
Благослови, мати, весну закликати... (веснянка) - Автор Невідомий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Благослови, мати, весну закликати... (веснянка)" (автор: Невідомий Автор). Читати повністю електронну книгу Автор Невідомий - Благослови, мати, весну закликати... (веснянка) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Ремікс: Shchedryi Vechir - Kalush Orchestra

# data[].attributes.headline
Щедрик - Тіна Кароль

# data[].attributes.body
Щедрик - Тіна Кароль

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Щедрик - Тіна Кароль

# data[].attributes.body
Напам'ять: щедрівка "Щедрик, щедрик, щедрівочка..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЩЕДРИК, ЩЕДРИК, ЩЕДРІВОЧКА

Щедрик, щедрик, щедрівочка,
Прилетіла ластівочка,
Стала собі щебетати,
Господаря викликати:
"Вийди, вийди, господарю,
Подивися на кошару,
Там овечки покотились,
А ягнички народились,
В тебе товар весь хороший,
Будеш мати мірку грошей,
Хоч не гроші, то полова -
В тебе жінка чорноброва".
Щедрик, щедрик, щедрівочка,
Прилетіла ластівочка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Щедрик щедрик щедрівочка, - читати повний текст на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст Щедрик щедрик щедрівочка (Колядки й щедрівки) на УкрЛібі

# data[].attributes.headline
Ремікс: Нова радість с

# data[].attributes.body
Ремікс: Нова радість стала / A New Joy Has Been Revealed - Mirami

# data[].attributes.attachment_link.title
Mirami - Нова радість стала / A New Joy Has Been Revealed | Subscribe to @Mirami

# data[].attributes.body
Напам'ять: колядка "Нова радість стала"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нова радість стала, яка не бувала:
Над вертепом звізда ясна світлом засіяла.
Де Христос родився, з Діви воплотився.
Як чоловік пеленами, убого повився.
Ангели співають, славу й честь звіщають,
На небесі і на землі мир проповідають.

Давид виграває, в гуслі ударяє,
Чудно, дивно і предивно Бога вихваляє.
І ми теж співаймо, Христа прославляймо.
Із Марії рожденного смиренно благаймо:
- Просим тебе. Царю, небесний Владарю,
Даруй літа щасливії сего дому господарю.
Даруй господарю, даруй господині,
Даруй літа щасливії нашій славній Україні.

***

Інший варіант написання

Нова радість стала,
Яка не бувала,
Над вертепом звізда ясна
У весь світ засіяла.

Де Христос родився,
З Діви воплотився,
Як чоловік пеленами
Убого повився.

Пастушки з ягнятком
Перед тим дитятком
На колінця припадають,
Царя-Бога вихваляють.

Ой Ти, Царю, Царю,
Небесний Владарю,
Даруй літа щасливії
Сего дому господарю.

Сего дому господарю
І сій господині,
Даруй літа щасливії
Нашій славній Україні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Нова радість стала (колядка) - Автор Невідомий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Нова радість стала (колядка)" (автор: Невідомий Автор). Читати повністю електронну книгу Автор Невідомий - Нова радість стала (колядка) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
КАЛЕНДАРНО - ОБРЯДОВІ ПІСНІ

# data[].attributes.subject
КАЛЕНДАРНО - ОБРЯДОВІ ПІСНІ

# data[].attributes.headline
Д. Корній "Лісовик" (а

# data[].attributes.body
Д. Корній "Лісовик" (аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.title
Лісовик. Водяник. Польовик. Дара Корній

# data[].attributes.headline
Міфи "Сокіл-Род" / "Пр

# data[].attributes.body
Міфи "Сокіл-Род" / "Прадуб" / "Дажбог і Жива" (за С. Плачиндою)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тисячу років перебували в забутті найстародавніші духовні скарби українського народу - міфи й легенди дохристиянської доби. Пропонована книжка відомого письменника, літературознавця і лінгвіста, краєзнавця і етнографа в певній мірі відроджує величний пантеон міфічних героїв і персонажів, що їх створила поетична уява праукраїнців.

Словник, як своєрідне одкровення про наших давніх предків, стане в пригоді кожному, хто прагне зазирнути в саму глибінь історії України, пройнятися її красою, мудрістю й дивовижним, хвилюючим злиттям Людини з Природою.

Міфи і легенди стародавньої України, записані відомим українським народознавцем, письменником Сергієм Плачиндою, які увійшли до "Словника давньоукраїнської міфології": "Сокіл-Род", "Прадуб", "Білобог і Чорнобог", "Коляда і Мара", "Земля", "Дажбог і Жива", "Божич", "Перун", "Стриба", "Сварог".

На початку була пітьма - вічна й безмежна. Ні Землі, ні неба, ні Сонця. Тільки - морок. Густа, холодна й безконечна ніч. А її пронизувало Око.
Звідки летіло воно? І - куди? Нізвідки і в нікуди? І де взялося воно?
Наймудріші волхви Оріани казали так: "Око було завжди, воно було вічно. І з Вічності воно летіло і у Вічність".
А Заратустра потому вже додав: "Воно летіло з далеких Старих Світів, аби утворити Новий Світ".
Мабуть, так. ' Бо Око, пролетівши чорне безмежжя впродовж безконечної кількості часу і не знайшовши краю пітьмі, одного разу спинилося. І пустило Сльозу. Чисту-пречисту Росинку. З неї вродилося диво: Першоптах і Першобог - птиця Сокіл.
Його золотаве пір'я осяяло непроникну ніч.
Сокіл розправив крила і кружляв над Оком.
І пустив Сокіл золоту Сльозу-Росинку, що впала на Око. І вмить розрослося воно у великий острів серед мороку.
І пустив Сокіл срібну Сльозинку, і впала вона посередині острова, де утворилося озеро Живої Води.
І пустив Сокіл зелену Сльозу-Росинку, і від неї проросли дивовижні квіти й густі високі трави на острові й берегах озера.
Тоді Сокіл сів між квіти й став глибоку думу думати.

Довго думу свою думав Сокіл. Тьма часу минула.
І зніс Сокіл золотий жолудь. І сталося диво: виросло з того жолудя розкішне й могутнє Першодерево. Дуб-Стародуб.
І наче зорі розцвіли на його крислатому гіллі: то вродили МОЛОДИЛЬНІ ЯБЛУКА - плоди невмирущості. Стало довкола світло й весело.
Тоді злетів Сокіл на вершину Першодерева й сказав: "Я створив Ирій. Тут моє місце на віки вічні. Звідси я творитиму Світ".

І поринув у свою глибоку думу Сокіл-Род.
І довго-довго думу думав. І зніс він два яйця: біле і Чорне. Впали вони в озеро Живої Води, і вродилися з них Білий Лебідь і Чорний Лебідь. Попливли вони назустріч один одному і стали люто битися.
Тоді з вершини Дуба-Стародуба сказав їм Сокіл: "Зупиніться!"
І лебеді перестали битися.
І сказав Сокіл: "Я даю вам Слово і Розум. Вийдіть з води і станьте обабіч мого Дуба".
Вийшли лебеді з води й одразу перетворилися в людиноподібних велетнів. Тільки в одного шкіра була біла, волосся - русяве, очі - блакитні, а в другого все було чорне - і шкіра, і волосся, і очі.
І сказав Сокіл їм: "Зірвіть з дерева по яблуку ' з'їжте їх".
З'їли велетні по молодильному яблуку і відчули в собі силу неймовірну.
І сказав їм Сокіл: "Тепер ви невмирущі боги".
І вклонилися йому велетні.
І сказав Сокіл білошкірому: "Ти є Білобог. Володар Світла й білого Світу та всього, що створиш у ньому".
І сказав Сокіл .чорношкірому: "Ти є Чорнобог. Володар ночі і пітьми та всього, що створиш у ній".
І сказав він обом: "Ви є Добро і Зло. Краса і Погань. І ви { будете вічно. Бо ви є Життя. І ТІ, ЩО ПРИЙДУТЬ, не зазнають Добра без Зла і Краси - без Погані, тож не знатимуть, що таке життя і навіщо жити в ньому".

І сказав Сокіл Чорнобогові: "Що ж, іди в свою пітьму і володарюй там".
Ступив Чорнобог у безконечний морок, і одразу тіло його вкрилося чорною смердючою шерстю.
І не злюбив Чорнобог пітьму, зародилася в нього заздрість до Білобога.
Тоді пустив Чорнобог дві чорні сльози, і вродилися з них Змій-Дракон із трьома головами та вогнедихаючими пащами і потворна жінка - Мара з гнилими очима та кублом зміюк на голові.
Мара стала дружиною Чорнобога, а Змій-Дракон - Чорнобоговим військом.
І сказав Чорнобог Змієві: "Ти полети у Вирій і вбий Білобога, а Дуба спали разом з Соколом на ньому. Хочу я бути володарем Вирію".
Став розправляти свої велетенські панцирні крила Змій-Дракон та виригувати вогонь із своїх залізних пащек - аж заклекотіла пітьма.
Той клекіт почув Білобог у Вирії й пустив дві світлі чисті сльози. І вродилися з них красень-велетень Перун з огненними стрілами в руках та вродлива молода жінка Коляда.
Дав їм Білобог вкусити молодильні яблука, стали вони невмирущими богами.
І сказав Білобог Перунові: "Ти будеш моїм військом і охоронятимеш Вирій вогненними стрілами своїми".
І сказав Білобог Коляді: "Ти будеш моєю жоною і народжуватимеш золоте коло - Божича-Сонце, аби збороти пітьму і все злеє, що в ній".
Тоді саме прилетів Змій-Дракон у Вирій, кинувся на , Білобога, та Перун метнув стрілу-блискавку, що спалила крила Драконові, й він загримів у чорну безодню.
Там володар пітьми окропив чорними сльозами спалені Драконові крила, й відросли вони, та вже побоявся Змій сунутись у Вирій. І збагнув Чорнобог, що не бути йому володарем Вирію, і ще дужче він зненавидів Білобога та його Світ.

Сидить Сокіл-Род на вершечку Дуба-Стародуба й думу думає. Довго-довго. Багато часу минуло. І тоді сказав Сокіл Білобогові: "Ти пірни на дно озера і набери скільки можеш священного піску і розсій в пітьмі його, аби твердь була".
Тоді пірнув Білобог на дно озера Живої Води, схопив піску в обидві жмені, випірнув з води і пішов чорний світ піском засівати.
І де він сипав - утворилася Земля з долинами і полями.
Тоді Перун мову мовив до Сокола: "Великий Роде, дозволь і мені іти Землю творити".
І сказав Сокіл: "Іди".
І ось пірнув Перун на дно озера, набрав у обидві жмені священного піску, та тільки хотів випірнути, аж озеро Живої Води товстою кригою вкрилося. То Чорнобог підкрався до Вирію і заморозив озеро. Що робити
Перунові? Він пісок запхав собі в рот, а в руки схопив з-за пояса вогненні стріли й щосили пробив ними кригу, ще й пустив блискавку в Чорнобога, обпалив його.
Провалився Чорнобог у чорну прірву й зачаївся там до пори до часу.
А Перун кинувся Землю творити. І де він випльовував з рота пісок, там гори утворилися.

А Сокіл-Род сидить на вершечку Дуба-Стародуба, думу думає. І зніс він золотий жолудь і золоте зернятко. І повелів Білобогові посадити їх на Землі своїй та полити Живою Водою.
Посадив Білобог золотий жолудь та золоте зернятко, полив Живою Водою. І диво сталося: з жолудя золотого виріс молодий крислатий зелений дуб, вершиною якого був надзвичайної вроди юнак, що спав міцним сном. А з золотого зернятка виріс великий житній колос, вершиною його була надзвичайної вроди дівчина, що спала міцним сном.
І повелів Сокіл-Род побризкати юнака і дівчину Живою Водою та привести їх у Вирій. І зробив так Білобог.
І сказав Сокіл юнакові: "Ти є Дажбог, будеш Землю засаджувати лісами та гаями".
І сказав Сокіл дівчині: "Ти є Жива. Богиня злаків. Тобто - богиня Життя. Будеш Землю засівати житом-пшеницею".
І сказав Сокіл обом, Дажбогові й Живі: "Ви є чоловік і жінка. І зачнете ви рід людський. Вкусіть молодильні яблука і скупайтеся в Живій Воді".
Вкусили Дажбог і Жива молодильні яблука і стали безсмертними. Скупалися вони в Живій Воді і стали вічно молодими.
І сказав Сокіл-Род: "Ідіть на Землю і робіть своє".
І пішли Дажбог та Жива на Землю, і зачали вони рід людський.
Тоді вкрив Дажбог Землю лісами, гаями, байраками.
Тоді засіяла Жива Землю житом, пшеницею та всякою пашницею.
Але нічого не росло і не родило на Землі без світла й без тепла. В пітьмі бродили люди - Дажбогові діти, й мали вони сконати від голоду й холоду. І запитували вони богів: "Навіщо ви нас на світ народили?"

По думі глибокій мовив Сокіл до Білобогової жони Коляди, що вже важкою ходила: "Ти іди на Землю і там народи Божича-Молоде-Сонце. Коло золотеє спороди! Ти сама знайди місце, де маєш народити його".
І пішла Коляда шукати місце, де мала народити людям Сонце.
Та почув Чорнобог, що має світло народитися, і послав Мару на Землю, аби вона знайшла Коляду й задушила її - щоби Сонце вмерло в її утробі і ніколи не світило людям, щоби згинули вони в пітьмі від голоду і холоду.
Як навіжена побігла Мара по Землі в пошуках Коляди. І вздріла її, і погналася за нею.
Бачить Коляда, що Мара женеться за нею, підхопила важкий живіт обома руками, стала тікати.
Та збагнула, що не втекти їй від Мари.
Тоді забігла Коляда за гайок і перетворилася в тварину, яку сама собі придумала: в рогату непримітну Козу.
Пробігла повз Козу люта Мара - не звернула уваги на рогату тварину. Далі й далі помчала гидка потвора, і там, де з її очей капав гній на Землю,- виростали бур'яни, колючки, лопухи, будяки.
А Коляда тим часом перетворилася у вагітну жінку, зайшла в очерет і в муках неймовірних народила золотоликого Божича-Молоде-Оонце.
І нараз перетворився Світ. Щезла холодна пітьма. Сонячні промені впали на Землю, а люди впали на коліна, вітаючи народження Золотого Кола.
Мара в розпуці й страхові шугнула в потойбічну чорну прірву.
А Божич здіймався все вище й вище. А з ним здіймалася вгору і Божа благодать - ніжна, прозора, тепла блакить, що йшла від радісних очей Коляди, яка щасливим поглядом проводжала політ свого Сина.

ТАК ВІД БЕЗМЕЖНОГО БЛАКИТНОГО ПОГЛЯДУ КОЛЯДИ УТВОРИЛОСЯ СИНЄ НЕБО.

А по ньому плив Божич-Молоде-Сонце, щедро розсипаючи теплі промені по Землі.
І забуяли гаї і ліси під Сонцем. І ожила всяка пашниця, і налилося житнє колосся добірним зерном.
А люди співали хвалу Сонцю.
І подивувався сам Творець всього сущого - Род, споглядаючи блакитне небо над Землею. І сказав він: "Се є Новий Світ".

Сказав якось Сокіл-Род синові Білобога: "Ти є Перун. Мусиш прати небо. Тож візьми в пригорщу Живої Води і бризни на небо, аби на ньому утворилися дощові хмари".
І зробив так Перун, і попливли в голубому небі пухнасті хмарини. Тоді сказав Сокіл Перунові: "Вдар стрілою в хмару, пусти дощу для людей".
І вдарив стрілою в хмару Перун. Зблиснула блискавка. Загримів перший грім над полями. Полився життєдайний дощ на Землю.
Знову впали на коліна люди, віншуючи Рода і Перуна.
А Божич здіймався все вище й вище по небу, сіючи життя і радість на Землі. Лише під вечір, стомившись, спустився Божич на спочинок.
З дня в день тепер світило Сонце. З дня в день зростав молодий Божич - тож дні довшали й довшали.
Добре врожаїлось на Землі.
Влітку дні були найдовші, тепла - найбільше, тож Божич виріс у велетня;.
А коли люди врожай зібрали, осінь настала - то Божич почав старіти, зменшуватися, і дні ставали коротшими й коротшими, а ночі довшали й темнішали.
Тішився тоді Чорнобог з Марою. Бо йшла люта війна між Чорнобогом і Білобогом, між світлом і пітьмою, між добром і злом; і Чорнобог поклав перемогти Світло.
От і настала тоді найдовша ніч, в яку помер геть постарілий Божич.
І зрадів Чорнобог. Він сказав Марі: "Ось біжи мерщій на Землю. І будь-що знайди Коляду. Бо вона знову ходить вагітною, носить нового Божича в утробі своїй. Не дай йому народитися! Не дай появитися на світ сонячному світлу, що знищує нас. Маємо перемогти світло, аби вічна ніч настала".
І знову побігла Мара по Землі. Вздріла Коляду й стала гнатися за нею. 1 знову перетворилася вагітна богиня неба в Козу, і пробігла Мара повз неї, не звернувши уваги на, рогату тваринку. Оббігала Мара за ту довгу ніч усю Землю, та дарма... Зблиснули з-за лісів і гаїв перші промені молодого золотоликого Божича. Народилося нове Сонце. Новий рік. Нове життя. Здійнявся Божич над Землею, а люди - віншувальники Коляди - зібралися у ватаги, котрі назвалися КОЛЯДНИКАМИ, і пішли з радісними співами від хати до хати, несучи попереду Звізду Ясну - зображення Божича-Молоде-Сонце.
А ще колядники несли з собою опудало священної тварини - Кози, котра щороку рятує Коляду від Мари.

У полянина Жития та його дружини Добрини народилася вродлива донька, яку волхви нарекли Поляною. Росла вона як з води. І вимостилася в дивовижну красуню, якої світ не бачив. Багато красенів-парубків сваталися до неї, та Поля була вірна Стрибі - найпрудкішому з усіх юнаків округи. Міг він навіть обігнати стрілу, яку випустили з найтугішої тятиви.
Тож воєвода посилав Стрибу гінцем в різні кінці, коли була в тому потреба.
Щасливі були і Поляна, і Стриба, стали вони до весілля готуватися. Та на заваді стала врода Поляни. Бо її краса осліпила навіть грізного громовержця Перуна з Вирію. І надумав бог блискавки взяти злюб з Поляною.
"Бути Поляні Богинею!" - вигукнув громовержець так, що його почули всі поляни. І зраділи, що матимуть такого могутнього, всесильного родича, який щедро поливатиме їхню Землю дощем, а ще, дивись, вогняними стрілами відганятиме ворогів.
Про Стрибу всі забули. Всі, крім Полі.
Вона боялася злюбу з Перуном і тихо плакала за своїм коханим.
Та ось вбрали Полю в найкращий одяг і повели до урочища Перуна, аби віддати в жони громовержцеві.
Все плем'я полян ішло за Перуновою нареченою. І похнюплений Стриба також.
Ось і задрижала Земля, всі попадали навколішки, лише Поляна стояла горда як богиня,- у золотому осяяні, з пучком вогненних стріл у руці з'явився Перун. Молодецькі сріблясті вуса спадали, аж на його могутні груди. Горіли золоті кучері на голові. Сяяли його очі.
Усміхаючись, бог-красень став наближатися до Полі.
"Прощай, кохана моя Полю!" - скрикнув розпачливо Стриба, вихопив короткого мисливського меча і вгородив собі в серце.
Жахно скрикнув натовп. Жалібно зойкнула Поля, залившись слізьми. Спохмурнів Перун і сказав: "Ні, не хочу, щоби на злюбі моєму лилися кров і сльози. Хай же ти, чарівна Поляно, нікому не дістанешся!"
Сліпуче сяйнули блискавки, вдарив грім. У неймовірному страхові люди припали до Землі. А коли підвели голови, то
не побачили красуні Полі. Замість неї виросло дерево - високе й струнке, як дівчина.
"То - Поля!" - вжахнулися передні.
"Що то за дерево?" - допитувалися задні.
"Тополя",- відказували їм.
Так і пристала до дерева назва - ТОПОЛЯ.
А Перун злітав у Вирій, приніс звідти пригорщу Живої Води, бризнув на лице мертвому Стрибі й - ожив юнак.
"Будь моїм побратимом, Стрибо!- сказав Перун.- Адже обидва ми осиротіли без нашої Полі. Чи згоден?"
"Згоден",- відповів Стриба.
Перун схопив за руку побратима, потягнув за собою і... обидва легко злетіли в небо, полинули у Вирій. Там Стриба з дозволу Рода вкусив молодильне яблуко і став
Ц безсмертним.
"Роде,- звернувся Перун до Сокола,- дай крила для ніг мого побратима Стриби - його я хочу зробити богом І вітрів, без яких не буде життя на Землі".
І тоді Сокіл-Род пустив дві сльозинки, і до ніг Стриби впало два крила. І врочисто промовив Перун: "Тепер ти володар вітрів на світі, тепер ти не Стриба, а СТРИБОГ!"
Так вони стали побратимами - Перун і Стрибог.
Стриба щодуху ганяє хмари по світу, а Перун їх розпанахує стрілами, пускаючи життєдайний дощ на Землю в потрібному місці.
Так вони творять добро: без вітру й без дощу й справді немає життя на Землі.

Сього чоловіка вважали за дивака.
Його навіть боялися.
Неодружений. Живе одинаком. Оселя його - геть за городищем, на узліссі. Обгородився високим частоколом, за яким копошиться: то каміння навіщось теше, то щось мурує.
"Що ти там робиш, чоловіче добрий?" - питали його.
"Жорна і піч".
"А що воно таке?"
"О, се таке, що зробить вас усіх дужчими і мудрішими. Житимете ситніше, довше, краще. Боги, спасибі їм, дали нам жито і пшеницю, а ми жуємо теє зерно, як тварини. Негоже се для людини. Вона має теє зерно змолоти, зробити тісто з борошна і спекти в печі хліб..."
Люди сього не розуміли, проте запитували:
"А коли ти зробиш теє диво?"
"Завтра все буде готове, тоді покличу вас, нагодую хлібом".
Однак уночі зненацька зайнялися полум'ям і хата дивака, і весь його двір та прибудови... Сам господар ледь порятувався. Хтось бачив, як опівночі Змій прилітав і обдав полум'ям господарство дивака. А він мав уперту вдачу: найнявся до багатого, хутко розжився, збудував собі нову хату, теж на відшибі, і знову обніс двір частоколом, за яким щось тесав і мурував з дня в день.
"Що ти робиш?" - питали.
"Піч!"
Люди з жахом дивилися на нього. Адже...
"Нічого, я II таки зроблю, і змелю борошенце на зграбних жорнах, і спечу хлібину - за три дні все буде готове".
А за два дні знову лютим полум'ям зайнялося все його господарство. І знову чутки ходили про Змія.
А дивак... знову пішов у найми і заробив на нову хату і широкий двір. І знову його питали: "Що робиш?" А він відказував: "ПІЧ!" І люди пошвидше втікали геть.
...Коли він народився, волхви ніяк не могли дати йому ім'я. "Се буде великий чоловік, який принесе щастя людям,- казали вони.- Ми не знаємо, як наректи його. Лише віщий Ант може сказати".
Послали за найстарішим і наймудрішим волхвом Антом.
Він прийшов за три дні, подивився на хлопчика і тихо сказав: "Ім'я його - СВАРОГ. Він з богами розмовлятиме як з рівними. Він сам богом стане. Та тільки нікому не кажіть про се, аби Мара не почула. І про око людське називайте його Гостем. Прийде час - і світ назве його Сварогом".
Пішов Ант. А Сварог-Гость швидко ріс. Коли батьки мали його женити - прилетіла до нього у сні Біла Птаха і сказала: "Любий Госте! Не женись! В тебе з часом буде наречена - найчарівніша в світі. Се я, Жива, тобі обіцяю. А зараз іди в найми, зароби собі на хату і господарство, витеши з каменю жорна, збудуй піч та спечи першу хлібину. В тебе божественна душа, вона підкаже, як усе зробити. Мені жалко, що люди й досі зерно жують, як тварини".
І ось утретє Гость будує собі хату, і витісує нові жорна, і мурує піч.
Втретє Чорнобог велить Змієві-Дракону: "Знову Гость хоче хлібину людям спекти. А хліб дасть їм міць і довголіття. Такий вогонь нашли на Гостя, аби він ніколи з нього не вийшов".
Справді, коли опівночі Гость прокинувся від задухи, то збагнув: тікати нікуди! Довкруж гоготіло полум'я, ось-ось мала звалитися стеля. Вмираючи від жаріні й чаду, Гость простогнав: "Живо, Живо, невже мені не судилося довести справу до кінця?"
І тоді над пожарищем з'явилася Жива в золотому вбранні. Вона вихопила з полум'я вже мертвого Гостя, полинула з ним у Вирій, там бризнула на нього Живою Водою, і чоловік ожив. Богиня дала йому з'їсти молодильне яблуко, і став Гость безсмертним.
І сказала Жива: "ТАМ ти був ГОСТЕМ, ТУТ навіки ти - СВАРОГ. Тричі ти горів у полум'ї і заслужив бути богом. Але навіть богові важко спекти першу хлібину. Тож я даю тобі в жони свою рідну сестру - БЕРЕГИНЮ. Сим я виконую свою давню обіцянку. Берегиня народить тобі двох синів-близнюків СВАРОЖИЧІВ, які й охоронятимуть тебе від Чорнобога".
...Дивувалися Люди, коли за 18 років біля їхнього городища знову з'явився Гость. Тепер - з дружиною та синами. Він збудував хату, обгородився, витесав нові ручні жорна й вимурував піч. А коли вночі налетів Змій-Дракон, його зустріли недремні Сварожичі, яким сам Перун подарував по вогненній стрілі. Полетіли вони до Дракона й крила йому спалили, загримів у підземелля посланець Чорнобога.
А Сварог таки спік Першу Хлібину - запашну й золоту як Сонце - і виніс її людям, і дав кожному по скибці, і вкусили люди теє диво, і силу відчули в собі неймовірну, і збагнули, що приніс Гость-Сварог їм велике щастя, і міць, і здоров'я, і довголіття. І врочисто стали на коліна перед ним - новим богом своїм - СВАРОГОМ.
За матеріалами: Плачинда С. П. "Словник давньоукраїнської міфології". Київ, видавництво "Український письменник", 1993 рік, 63 с.

Народні легенди і перекази зафіксували найдавніші відомості про розвиток людства в цілому. Однак немало легенд і переказів виникло в житті кожного окремого народу, відбиваючи його місцеву суспільно-побутову історію. Ці твори мають велике пізнавальне значення, оскільки в них відображено одвічний протест народу проти соціальної несправедливості та зовнішніх загарбників.

Міфи складалися в різних народів у сиву давнину, на перших ступенях розвитку людської культури, ще до винаходу письма, до того, як з'явилися науки. Їх можна розглядати як наївні спроби пояснити явища дійсності, що оточувала первісних людей, як спроби витлумачити причини і наслідки цих явищ. Ми відрізняємо міф від літературного оповідання, навіть зовсім фантастичного, бо у міфа не було автора, якоїсь однієї людини, що його б вигадала. Міф - наслідок колективної творчості народу. Міф ми відрізняємо й від дитячої казки, бо він не призначався для дітей, і в його правдивість вірили як ті, хто його переказував, так і ті, хто слухав переказ. Нарешті, міф ми відрізняємо й від власне історичного оповідання. В нашій сучасній мові міфом ми називаємо щось недійсне, неправдоподібне, нереальне, вигадане, таке, чого не було в історичній дійсності.

Притча - невелике усне оповідання повчального характеру про якусь життєву пригоду. Вона утверджує перемогу добра, cправедливості. Притчі - це історії, які передаються від серця до серця, відкривають людям почуте, побачене, але найголовніше - душу. Вікова мудрість, що закладена в притчах, перетворює їх на своєрідну книгу життя, яка допомагає нам зрозуміти себе та наше майбутнє.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій плачинда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
міфи і легенди стародавньої україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
словник давньоукраїнської міфології

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Плачинда. "Міфи і легенди стародавньої України" (з книги "Словник давньоукраїнської міфології")

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Плачинда. "Міфи і легенди стародавньої України" (з книги "Словник давньоукраїнської міфології") - читати та завантажити

# data[].attributes.headline
МІФИ ПРАДАВНЬОЇ УКРАЇНИ

# data[].attributes.subject
МІФИ ПРАДАВНЬОЇ УКРАЇНИ

# data[].attributes.headline
С. Дерманський "Чудове

# data[].attributes.body
С. Дерманський "Чудове Чудовисько"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте ознайомчий фрагмент - невеличкий уривок з твору! Повний текст цього твору, на жаль, недоступний для читання на нашому сайті. Пошукайте, можливо цю книгу можна купити.

Чемпіон з баранців

Соня ліпила баранця. Еге ж, пластилінового баранця - синього з фіолетовими ріжками. Тонка робота. Той, хто хоч раз ліпив баранця, знає: щоб створити гарну фігурку, замало пластиліну й хисту - тут ще й настрій відповідний потрібен, натхнення, так би мовити.

А яке там натхнення, коли тебе несправедливо ув'язнено у власній кімнаті й суворо заборонено виходити гуляти на вулицю, ще й дивитися телевізор. А засніжений двір так манить!

- Нормальні діти зараз баб снігових ліплять, а я... - Соня засмучено глянула на свого неоковирного баранця. - Це ж і німому ясно, що то Сашко П'явочка намастив повидлом учительські окуляри, а не я. Чому ж я повинна дурно страждати? Зажурена дівчинка підійшла до вікна й відхилила штору.

У дворі ніхто з дітей уже не грався: там починалася справжня завірюха. Страшний вітер гудів у свою холодну трембіту, нагрібав повні жмені снігу й зопалу жбурляв бозна‑куди...

Раз по раз повз вікно пролітали снігові вихори. В одному з них була обгортка від цукерки. "Іриска", - сумно зауважила Соня й відчула, як рот наповнюється слиною.

В іншому вихорі крутилася чиясь рукавичка, в третьому...

- Нічого цікавого, - скептично зітхнула дівчинка, і раптом побачила, що в третьому вихорі повз її вікно пролетіло й тут‑таки зникло... чудовисько!

Соня очам своїм не повірила.

Дівчинка навчалася в третьому класі й уже давно не вірила у всіляких казкових істот. Але ж зараз вона сама бачила, як за вікном пролетіло велике волохате рожеве чудовисько.

- Бабусю! Бабусю! - Соня кинулася до дверей. - Там чудовисько!

- Не вигадуй казок! - озвалася з вітальні бабуся. - Можеш навіть не хитрувати, все одно я не дозволю вийти на вулицю. Бач, що вигадала - чудовисько! Сміхота!

"Справді, як мені не соромно, - подумала дівчинка, - я ж знаю, що чудовиськ не буває. Мабуть, мені просто здалося". Соня сіла на м'який килим і знову взялася до свого пластилінового баранця.

- Е, нікудишній баранець, - раптом почувся чийсь грубенький голос.

- Я знаю, - промовила Соня й спохопилася: в кімнаті, окрім неї, нікого ж немає! Чий це тоді басок?

"Оце‑то досиділась зачинена, - про себе міркувала дівчинка, - то мені чудовиська за вікном ввижаються, то якісь голоси вчуваються..."

- Кепськувато розім'яла пластилін, - знову промовив той самий загадковий голос.

- Хто тут? - перелякано запитала Соня.

- Це я.

- Я - ц‑це хи‑хто?

- Я - це я, чудовисько, - почулося у відповідь.

- С‑справжнє чу... чудовисько? - загикуючись запитала дівчинка.

- Можеш подивитися, - відповів голос. - А де ти?

- Та ось же, за вікном.

Соня підійшла до вікна - люди добрі! Там справді стояло чудовисько. Воно було наче маленький стіжок сіна - не набагато вище за Соню, але з доволі великою головою, волохате, та ще й засніжене. Щоправда, сіно не буває такого яскраво‑рожевого кольору та ще й (Соня лише тепер це розгледіла) в синю цяточку.

- Можна в гості? - спитало чудовисько.

- А т‑ти не ку‑кусаєшся? - спитала ошелешена Соня.

- У...у, - відповів несподіваний гість.

- Ну, то залазь, - Соня розчинила вікно й тут‑таки для хоробрості вигадала: - Тільки дивись мені, бо я чемпіонка класу з бойового гопака.

- Е, а я чемпіон лісу з пластилінових баранців, - й бровою не повівши, вигадало чудовисько, спритно залазячи на підвіконня.

- А звідки ти тут узялося? - запитала Соня.

- Е, катався на вихорі, а потім дай, думаю, зайду. Знаєш, мені в лісі так самотньо.

- Ух ти! На вихорі! А я на санчатах люблю. З гірки. Або на лижах.

- Е, на вихорі краще, - запевнило дівчинку чудовисько.

- Я на вихорі не вмію, - чесно зізналася Соня.

- Е, навчу, якщо не забоїшся.

- Це я забоюся! - Вже зовсім осміліла Соня. - Ану, пішли, зараз я тобі покажу, як я забоюся. Ми з Сашком...

Соня штовхнула двері.

- Ой! Тільки мені на вулицю сьогодні не можна виходити. Бабуся заборонила. Вона в мене добра, але сувора.

- А батьки як?

- Я з бабусею живу, - пояснила Соня. - Мій татко працює дипломатом у одній африканській країні, я весь час забуваю, як вона зветься. І мама там з ним. А мене не взяли. Бо там, кажуть, комарі отакенні, дуже небезпечні. Й у школах нашої мови не розуміють. А мені ж треба вчитися... Я вже так скучила за своїми. Але татко з мамцею за декілька місяців повернуться. І привезуть мені справжнього балакучого папугу. Уявляєш?! Ото клас буде! Вчитиме за мене вірші напам'ять, я на уроці тільки рота розкриватиму, а папуга з‑під парти буде вірша шпарити! "Садок вишневий коло хати, Хрущі над вишнями сопуть..." Сильно придумано, правда? Ніхто не здогадається!

- Виходить, ти декілька місяців сидітимеш зачинена? - скривилося чудовисько.

- Та ні, тільки сьогодні. Та й то - з перервою на обід.

- Е, тоді це не страшно. Можемо баранців поліпити. Я вже казав тобі, що я чемпіон з баранців?

- Угу, - кивнула Соня. - А тебе як звуть?

- Та ж Чудовисько.

- А мене - Соня. Ти хлопчик, правда?

- Я - чудовисько, - шморгнуло носом Чудовисько.

- Я мала на увазі: ти він, а не вона?

- Та, мабуть, він, - стенув плечима несподіваний гість і взявся розминати пластилін.

Чудовисько справді був мастаком баранців ліпити. Вони в нього виходили дуже акуратні й симпатичні. Коли баранців уже було з пів‑отари, Чудовисько підхопився.

- Буду йти, - пробасував він, - уже вечір.

- Приходь ще, - сказала Соня, відчиняючи вікно. - 3 тобою цікаво, Чудовисько в горошок.

- В горошок, в горошок. Я в бабу вдався, - кивнув Чудовисько. - Бувай!

- Бувай! - Соня зачинила за дивним гостем вікно і помахала йому вслід.

Чудовисько розтав у темряві. Тієї ночі Соня Довго не могла заснути: це ж треба - справжнісіньке чудовисько, та ще й чемпіон з баранців!..

Новорічний костюм

Чудовисько та Соня потоваришували. Майже щодня Чудовисько заходив у гості до Соні. Тобто залазив. У вікно. Вони гралися в різні ігри або ж ліпили баранців.

Через любов свого незвичайного друга до баранців з пластиліну Соня прозвала його Пластиліновим Чудовиськом. Проте для зручності називала скорочено - Чу. Чудовисько не заперечував.

Того вечора Соня була дуже заклопотана. Післязавтра в їхній школі відбудеться Новорічне свято. Буде яскрава ялинка, дарунки і, звичайно ж, маскарад. Тому Соня уже декілька днів старанно готувалася до свята, а ввечері, вкотре одягнувши свій новий новорічний костюм Червоної Шапочки, крутилася перед дзеркалом.

Раптом почулося уже звичне шкряботіння по склу. Вона підбігла до вікна й відхилила фіранку. По той бік шибки стояв Чудовисько, з голови до ніг присипаний снігом.

- Заходь мерщій, - відчинила вікно Соня.

- Привіт! - Чудовисько видерся на підвіконня і, зіжмакавши в лапі край штори, почав струшувати з себе сніг. Потім він зліз на підлогу, й Соня зачинила вікно.

- О! Що це ти прибралась якось дивно? Це в тебе нова піжама? - запитав Чудовисько, обмацуючи святковий фартушок.

- Це костюм Червоної Шапочки на маскарад, - пояснила дівчинка. - Правда, чудовий?!

- А хто така Червона Шкапочка? Ти в неї це поцупила? - остовпів Чудовисько. - Вона замерзне без одягу.

- Та ні, Чу! Червона Шапочка - це я.

- Ти? - Чудовисько збився з пантелику. - Ішов до Соні, а втрапив до якоїсь Шкапочки. Ну й дива! Отже, ти не Соня. - Та ні!.. Тобто так, я Соня. Але ж кажу: післязавтра в школі буде маскарад. І я там буду - начебто, не насправді - Червоною Шапочкою. Розумієш?

- Е, що тут незрозумілого. Ти хочеш усіх пошити в дурні, як оце зараз мене. Але навіщо?

- Нічого ти не зрозумів, - розсердилася Соня. - Я нікого не збираюся дурити. Пояснюю: це буде ма‑ска‑рад!

- Машкарад... Угу. Так би й сказала. А що воно таке?

- Ото дивак! То ти ніколи не був на маскараді?

- У...у, - закрутив головою Чу.

- І ніколи не святкував Нового року? - здивувалася дівчинка.

- Е, ніколи.

- Неймовірно! Хіба таке може бути?

- Не знаю, - знітився Чудовисько. - Зі мною все може бути.

- Ти обов'язково мусиш піти зі мною на маскарад, - вирішила дівчинка. - Тільки треба якийсь незвичайний костюм.

- Я й звичайного не маю. Навіщо мені костюм - чудовиська костюмів не носять. - Чекай, - сказала Соня.

Вона відчинила шафу й залізла досередини.

- Так... так, - почулося з шафи, - це не те... це... занадто старомодне... ось!

Чудовисько несміливо зазирнув до Соні, яка саме виборсувалася з‑під розкиданих речей з довгим шматком тюлю в руках.

- Дивися! - сяяла вона. - Зараз обмотаємо тебе - і будеш Сніжинкою!

- Не хочу бути Сніжинкою, - заприндився Чудовисько. - Вона холодна.

- Ну добре, - знизала плечима Соня і вдруге полізла до шафи.

Чудовисько знову з цікавістю встромив пелехату голову між відчинені дверцята.

- Це те, що нам потрібно, - за хвилю вдоволено промовила Соня, витягуючи з шафи великий татів бриль. - Будеш Мушкетером.

- А що роблять мушкотери - труть мушок?

- Вони б'ються на шпагах, стріляють з мушкетів, їздять на конях, потім з них падають!.. Круті хлопці, одне слово, - захоплено пояснила дівчинка. - Одягай!

- Я не хочу падати з коней, - знову скривився Чудовисько. - А чи не можна навпаки - щоб коні з мене падали?

- Не можна, - зітхнула Соня й знову полізла в шафу.

Цього разу вона видобула з‑поміж одягу старий бабусин чепчик.

- Будеш бабусею Червоної Шапочки, - сказала дівчинка й одягла чепчик на кудлату голову друга, зав'язавши довгі шнурки під підборіддя.

- А що роблять бабусі Червоних Шкапочок? - запитав Чудовисько.

- Бабусі... Вони співають дітям колискові, плетуть теплі речі на зиму, печуть смачні пиріжки...

- Досить! - зупинив Соню Чу. - Це мені підходить. Тільки можна уточнити одну дрібничку?

- Що саме?

- Бабусі тільки печуть пиріжки, чи їм дозволяється їх їсти?

- Звісно, що дозволяється.

- Домовились, буду бабусею. А мені пасує цей костюм? - Чудовисько підійшов до дзеркала. - Ще й як!

- А не замалий він для мене?

- Що ти, Чу, це твій розмір, - заспокоїла Чудовисько дівчинка.

- Ну, бувай! Я ще завтра зайду, - кинув Чудовисько, обома лапами обхопив чепчик і, не опускаючи їх, зник за вікном.

"Це ж треба, - чалапаючи по снігу, вголос роздумував Чу, - тепер у мене є такий прекрасний костюм. От якби побачили інші чудовиська - попадали б від заздрощів..."

Велике Жахливе Збіговисько

Та на другий день Чу чомусь не прийшов.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чудове Чудовисько (уривок) - Сашко Дерманський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Чудове Чудовисько (уривок)" (автор: Дерманський Сашко). Читати повністю електронну книгу Сашко Дерманський - Чудове Чудовисько (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
К. Ковальська "Канікул

# data[].attributes.body
К. Ковальська "Канікули прибульців із Саллатти"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте ознайомчий фрагмент - невеличкий уривок з твору! Повний текст цього твору, на жаль, недоступний для читання на нашому сайті. Пошукайте, можливо цю книгу можна купити.

Розділ I. Про те, як сімейна рада на одній далекій-далекій планеті ухвалила важливе рішення

Їх було троє. Маленький, ще менший, і трохи менший за меншого. Найстаршого звали Го. Того, що трохи менший, - Гоо, а найменшого - Гооо. І жили вони на далекій-далекій планеті, меншій за найменшу зірочку. Такій далекій і маленькій, що коли стояти десь на балконі в Києві або в якомусь іншому місті чи селі і дивитися в небо, то не побачиш тієї планети, навіть якщо напружиш зір чи поглянеш у бінокль. Хіба що в дуже потужний телескоп.

Хто їх так назвав і що він мав на увазі, ми не знаємо. Скоріш за все, у далеких світах мода була на такі імена. Адже мода на імена існує. А в далеких світах, де дали імена інопланетянам, про яких тут мова, спочатку була мода на короткі імена, потім на трохи довші, а потім на дуууже довгі. В цей час на Землі модними були короткі спідниці, потім довші, а потім зовсім довгі. А може навпаки: спочатку довгі, потім коротші, а потім зовсім коротесенькі. Важко пригадати, як було насправді. Бо ж мода - це непостійна і примхлива істота. Вона дозволяє чи не дозволяє носити щось із одягу не тому, що воно гарне, чи тепле, чи ще якесь, а тому, що просто хоче, аби люди так убиралися. Зрештою, одного дня їй набридло перейматись одежею, і люди стали вдягати, що хто хотів: хто довге, хто коротке. А от на далекій планеті, на якій мешкали ці троє разом із батьками та родичами, їхня мода так чинити не збиралася - й імена у них ставали все довші. Або все коротші. Та не в тім річ.

Отож, ці троє подорожували безмежним Всесвітом, бо у них були канікули.

Звісно, що канікули у дітей та відпустка у дорослих - найкращий час для подорожей.

А розпочалось усе так:

- Послухай, - сказала мама Го, Гоо та Гооо їхньому татові, коли вже минула половина канікул, - скоро в школу, а діти ще ніде не відпочивали.

Тато глянув на календар і засміявся. Мама здивовано подивилась на нього:

- Чого ти смієшся? Дітям треба відпочити, і це зовсім не смішно.

Тато підхопив на руки найменшого синочка Гооо і закружляв із ним по кімнаті. Потім поставив його й урочисто промовив:

- Сьогодні якраз виповнюється трицять років з того дня, як я під час літніх канікул вирушив у подорож на далеку планету... - тато затряс головою, намагаючись згадати назву планети, але вона чомусь не згадувалась - ...на планету... на планету... Але це не так уже й важливо, як називалась та планета. Важливо інше - ми з братами подорожували самі, без дорослих, і мали купу всіляких вражень та спогадів... Не буду зараз мучити вас розповідями - іншим разом, - але можу запевнити, що це найкращі спогади мого життя. - Тато не хотів розповідати про свої канікули ще й тому, що це було не зовсім педагогічно.

Мама взялася за голову, відганяючи свої спогади. Вона в шкільні роки теж якось подорожувала на канікулах без дорослих. Але ж то були інші часи, тоді у Всесвіті було спокійно, переповнені сміттям контейнери з кораблів не викидали просто в космос, ніхто не брав зіркольоти без дозволу, і взагалі, цих самих зіркольотів було мало. Тоді вони були однієї моделі, але всі знали, хто на якому і куди летить. Тепер усе інакше.

- Ти пропонуєш, щоб ми їх відпустили подорожувати самих-самісіньких? - спитала вона, проте наперед знаючи, що почує у відповідь.

- А чому б і ні? Не бачу жодних перепон. Знаєте, мої дорогенькі, я навіть пам'ятаю, де стоїть мій старий човник, на якому я колись у школі подорожував. Так, це було тридцять років тому.

- Усі знають, де він стоїть, шкода, що ми досі не віддали його на утилізацію, - мама намагалася пригадати якісь ситуації з життя знайомих та родичів, які допомогли б їй зараз довести, що дітям без супроводу дорослих подорожувати не варто, але нічого пригадати не могла.

У голові настирливо крутилася дитяча пісенька:

Прощавай, матусю, прощавай, татусю,

Зірколіт старенький радісно гарчить.

До кінця канікул встигну повернутись.

Вам від мене треба трохи відпочить.

"Яка несерйозна і неправдива пісенька, - думала мама, - і звідки вона взялася? Я зроду таких пісень не співала".

Вона тріпнула головою, вдарила себе по лобі, і пісенька відчепилася.

Тато здивовано подивився на маму.

"Чого це вона б'є себе по лобі? - подумав він. - Мабуть, відганяє якусь думку", - і мав рацію.

Го, Гоо та Гооо перезирнулися. Старий, обшарпаний човник не надихав на подорожі. Може, краще вдома посидіти? Подорож - це добре, але ж не на такому старезному зіркольоті! Правда, того, що він обшарпаний, ніхто не бачив, бо корабель був покритий спеціальним покриттям, яке робило його невидимим. Надзвичайно вдале пристосування. Летиш собі - і ніхто тебе не бачить. Можеш правила перельоту порушувати, можеш узагалі зупинити двигун, коли набридне летіти. Звичайно, є всякі пристрої, які все-таки сигналізують іншим зорельотам, що поруч є хтось невидимий, але це коли наблизишся до них на небезпечну відстань. А так - ніхто тебе не помітить і не відчує.

Хазяїн човника завжди може знайти свій літальний апарат. Досить одягти при лікті блискучого браслета - і ти можеш його бачити.

- Ну то як? - спитав тато радісним голосом.

- Ну то як? - спитала мама сумним голосом. Вона знову вдарила себе по лобі, бо пісенька повернулася, і мама навіть припустила, що колись співала її в хорі.

- А можна, ми обдеремо старе покриття і розмалюємо човника, як дорослі сміливі мандрівники, котрі нічого не бояться? - спитав найменший, Гооо.

- Але ж тоді вас зможе побачити кожен, хто подивиться в небо, - сказав тато. - Ви цього хочете?

- Хочемо! - дружно вигукнули Го, Гоо та Гооо. - Дуже хочемо!

- Ні, - сказала мама, - так діла не буде. Ви ще замалі, щоб подорожувати на розмальованих кораблях. На зборах у школі нас попередили, щоб ми в жодному разі не відпускали дітей у подорож на розмальованих зіркольотах. У вашому віці можна подорожувати тільки на човниках із невидимим покриттям. Ну а оскільки ми, випадково, не здали татового човника на утилізацію і нікому не подарували, вам доведеться летіти на ньому. Справді, не сидіти ж усі канікули вдома.

- Краще вдома, ніж на такому, - промимрив Гоо.

Тато вдав, ніби не почув. Він добре пам'ятав, що сам колись мало не відмовився від подорожі, коли дідусь подарував йому цю старезну, навіть на той час, машину.

- Дивись, яка тут механіка, - казав дідусь. - Та воно вічне! Трохи перебрати двигун - і лети хоч у яку галактику. Тепер так не вміють зібрати. От колись могли, а тепер ні, - дідусь був дуже гордий із того, що зберіг диво техніки для сина. Тато пишався ще більше, бо тепер передавав його своїм дітлахам.

Проте сини пишатися старою машинерією не хотіли. Го думав, чи не сказати батькам, що у нього за літо притупилися знання і їх треба трохи підгострити. Гоо зібрався сказати, що його запросили взяти участь у змаганнях із плавання вулицями підводного міста, і вже майже рота відкрив. А Гооо просто хотів заплакати з великого горя.

Проте тато випередив їх. Він сказав:

- Свого часу я також не хотів подорожувати на цьому човнику. Мені здавалося, що він старий, негарний, потворний і на ньому соромно навіть коло над тією горою зробити, - тато махнув рукою в бік найближчого пагорба. - Спочатку я збирався сказати мамі з татом, що треба гострити знання, потім вигадав іншу причину - я, мовляв, у кінці канікул буду брати участь у змаганнях з плавання вулицями підводного міста, і мені потрібно щоденно тренуватися.

- А просто заплакати ти не хотів? - спитав маленький Гооо.

- Звичайно, хотів! Я не тільки хотів, я заплакав.

- І що? - спитав Гооо.

- А нічого. Не допомогло.

Діти перезирнулися і зрозуміли, що доведеться летіти. Мама знову вдарила себе по лобі, відганяючи пісеньку.

- Ці дитячі пісеньки такі настирливі,- сказала вона, - як учепляться, то не відженеш.

- Давай я, - сказав тато, - і дав їй щигля.

- Дякую, - мама з вдячністю подивилась на нього.

Розділ II. Про звичайний день у житті дідуся Карпа та кізочок на ймення Каша і Ляля, які поки що не знають про існування інопланетян

Дідусь Карпо, озброївшись для певності прутиком, гнав двох норовистих кізочок на пасовище - до озера, на березі якого росла найсоковитіша трава в околиці. Він мав намір вмоститися з книжкою в затінку під кущиком бузини. А Каша й Ляля, так звали рогатих бородатих красунь, нехай роблять, що їм заманеться.

Сонце стояло високо, тому справжньої тіні не було - тільки затінок. Єдиний затінок на всю околицю, бо жодного розлогого дуба чи смугастої парасольки поблизу не знайдеш. Стосовно парасольки, то її ні дідусь, ні навіть кози зроду зблизька не бачили. Зрозуміло, йдеться саме про смугасту парасольку від сонця, а не звичайну від дощу. Бо парасольок від дощу в хазяйстві було аж три. А може, навіть чотири, хто ж їх рахував, коли справна була лише одна, а решта десь валялися. Така вже у них доля була - валятися на горищі чи за шафою.

Отож, дідусь Карпо гнав кізочок на пасовище. Хоча казати, що він вигнав пасти кіз, - це трохи неправильно. Бо коли когось виганяють, то це виглядає зовсім інакше. Той, хто виганяє, кричить, зчиняє лемент, вимахує руками, а той, кого виганяють, тікає, також майже завжди з криками, аж у вухах лящить. Дідусь же спокійнісінько йшов курною дорогою до озера. І Ляля з Кашею також ішли курною дорогою до озера. Їм було по дорозі. Прутик у руці дідуся мав би означати владу над козами, але насправді не було відомо: дідусь командує чи дідусем. Ляля й Каша спокійнісінько йшли попереду, а їхній хазяїн з книжкою - позаду. Ніхто нікого не підганяв, усі йшли спокійно і міркували про те, що спека не спадає, але це не так уже й погано, коли подумати. Погано, коли дощ іде цілий місяць, або два місяці, або цілий рік. Але так не буває ніколи.

Дідусь зараз ляже в затінку, а потім до нього приєднаються Ляля й Каша. До читання кози неохочі, а от слухати - їхнє улюблене заняття. Одного разу дідусь сказав, що без грамоти тепер не прожити. Тоді Ляля вивчила першу половину абетки, а Каша - другу. Вони так домовились. І стали читати оголошення та вивіски. А нещодавно біля села поставили бігборд, на якому писало, що треба охороняти природу. На бігборді була зображена галявина, вкрита травою і квітами, над галявиною гарнесенько вигнулася веселка, обабіч неї, там, де вона впиралася в землю, росли дерева, мабуть, справжній ліс, з якого виглядали ведмідь, заєць, лисиця, дикий кабан, білочка і всілякі птахи.

# data[].attributes.attachment_link.title
Канікули прибульців із Салатти (уривок) - Ксенія Ковальська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Канікули прибульців із Салатти (уривок)" (автор: Ковальська Ксенія). Читати повністю електронну книгу Ксенія Ковальська - Канікули прибульців із Салатти (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
НАЙЦІКАВІШЕ З ЛІТЕРАТУРНИХ НОВИНОК

# data[].attributes.subject
НАЙЦІКАВІШЕ З ЛІТЕРАТУРНИХ НОВИНОК

# data[].attributes.headline
Місто Кропивни

# data[].attributes.body
Місто Кропивницький / Наталія Смирнова. Книжковий ярмарок від письменниці

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народилась у місті Кіровоград (зараз Кропивницький). З раннього дитинства дуже любила читати. Спочатку це були казки, потім додались інші художні та науково-популярні книги. Цікавилась різними жанрами: детективами, науковою фантастикою, пригодницькими творами. Дуже подобалось дізнаватись про археологічні знахідки, давні цивілізації та різноманітні історичні події. А улюбленими предметами в школі були література, англійська мова, історія, географія та математика.

Має дві вищі філологічні освіти. Працює в загальноосвітньому навчальному закладі вчителем зарубіжної літератури і англійської мови.

Наталія ніколи не мріяла стати письменником. Іноді писала сценарії та римовані рядки до різноманітних шкільних заходів, час від часу розважала друзів короткими кумедними оповіданнями. Потім несподівано для себе стала писати вірші. А одного разу вирішила написати сценарій фільму-фентезі для молоді. Почала читати фахову літературу зі сценаристики. Так з'явився перший сценарій повнометражного фільму для молодіжної та дорослої аудиторії, а пізніше - твори як для дорослих, так і для дітей. Був навіть написаний сценарій повнометражного мультфільму для сімейної аудиторії, який переміг у Міжнародному літературному конкурсі романів, п'єс, кіносценаріїв та пісенної лірики "Дитяча КороНація" в номінації "Анімація". Далі з'явилися романи, повісті, оповідання. А щоб дізнатись, чи цікаві ці твори, пані Наталія даєїх читати своїм рідним, друзям та учням. Адже для письменника головне - знати, що твори подобаються читачам, що люди знаходять в них щось близьке, цікаве, захоплююче. Це відчуття дає наснагу автору продовжувати писати.

Всі дитячі захоплення детективами, фантастикою та історією тепер знаходять своє відображення у творах пані Наталії, які вона пише для дітей та молоді. Там є і захопливі сюжеті, і неймовірні пригоди, і фантастичні острови, і вигадані країни. А ще герої, з якими читачеві зовсім не хочеться розлучатись.

У письменниці є також твори і для підлітків. Це вже зовсім інші повісті та оповідання. Вони про те, що хвилює сучасних тінейджерів - пошук свого "я", дружба, кохання, проблеми в родині, шкільне життя.

Є в доробку автора і твори для young adults у жанрі сучасної прози, в яких письменниця торкається таких тем, як соціальні стереотипи, труднощі виховання, проблеми взаєморозуміння у родині, складні взаємини між батьками й дітьми, та багатьох інших.

Серед історичних творів авторки - оповідання для старших підлітків та дорослих, а також повість для дітей "Крим Керіма", яка незабаром вийде у київському видавництві "Портал".

Твори для молоді й для дорослої аудиторії - це і сценарії фільмів, й історичні оповідання, і романи та повісті як на сучасну тематику, так і в жанрі фентезі.

Твори Наталії Смирнової перемагали, отримували відзнаки та виходили в фіналі короткі списки таких літературних та сценарних конкурсів, як Міжнародний літературний конкурс романів, п'єс, кіносценаріїв та пісенної лірики "Коронація слова", Міжнародний мультимистецький конкурс "Молода КороНація", Міжнародний мультимистецький конкурс "Дитяча КороНація", Всеукраїнський фестиваль сценарної майстерності "Кіноскрипт", Міжнародний літературний конкурс "Золота троянда", Всеукраїнський конкурс короткої прози імені Івана Чендея, комплексний соціальний комунікаційний проект "Дивись українське - твори своє майбутнє", незалежна міжнародна літературна дитяча премія "СХІД СОНЦЯ", конкурс історичних оповідань "ProМинуле", Міжнародний літературний конкурс "Крилатий Лев", літературний конкурс "Кримський інжир".

В 2020 році Наталія Смирнова стала лауреаткою Літературної премії імені Арсенія Тарковського (м. Кропивницький) в номінації "Література для дітей".

Оповідання для дітей молодшого шкільного віку друкувались в журналах "Маленька фея та сім гномів", "Маленький розумник", "ВДГ".

У 2019 році у видавництві Імекс-ЛТД вийшла друком книга Наталії Смирнової, в яку увійшло оповідання "Лузер", що у 2019 році перемогло в Міжнародному мультимистецькому конкурсі "Молода КороНація" - 2019 у номінації "Оповідання для середнього шкільного віку",а також повість "Діти, чари, вовкулаки" (сценарій, створений за повістю, став переможцем Міжнародного мультимистецького конкурсу "Молода КороНація" - 2018 у номінації "Кращий кіносценарій (дорослі для дітей)".

Книга змогла побачити світ завдяки Програмі книговидання у Кропивницькому, започаткована мером міста Кропивницького Андрієм Павловичем Райковичем.

У 2020 році одне з оповідань Наталії Смирнової увійшло до хрестоматії "Сучасна література рідного краю: посібник серії "Шкільна бібліотека" для 5-7 класів закладів загальної середньої освіти", яка вийшла у харківському видавництві "Соняшник" і отримала гриф "Рекомендовано Міністерством освіти і науки України". Як повідомила авторка, у цьому творі, як і в багатьох інших, вона не бавиться з хронотопом, символікою та кольорами. Тут немає філософських роздумів. Але є добро і любов, яких так часто не вистачає в нашому житті. Тож письменниця щиро бажає всім любові і добра!

Готується до друку книга "Крим Керіма". Дім, родина, квітучі гранати, дитячі пригоди. Одного дня усе це змітає Другою світовою війною. А іншого дня, після вже стількох утрат, виявляється, що бути кримським татарином - вирок. Поспішна депортація, тижні в товарняках, ще тяжчі втрати, непривітне нове місце мешкання, тяжка праця. Спогади про втрачений Крим. Книжка про долю корінного кримського народу з його унікальною життєвою філософією та національною ідеєю. Історія депортації кримських татар, переказана через долю хлопчика Керіма та його родини. В фокусі - пошук сил, щоб жити, віднайдення сенсу, внутрішнього ресурсу та віри у людей".
Дізнатися бiльше: Твори автора

Смирнова Наталія. Лісова пригода // Наталія Смирнова; мал. Д. Скульська // Маленький розумник. - 2019. - №7-8. - С. 34-39.

Публікації автора
Гузь О. О. Шолом-Алейхем (1859-1916). "Пісня над піснями" / О. О. Гузь, Н. Б. Смірнова // Зарубіжна література в школах України. - 2015. - №12. - С. 35-44: портр.

Гузь О. О., Смирнова Н. Б. Урок № 35-36 (ІІ варіант) // Зарубіжна література в школах України. - 2015. - №12. - С. 27-34.

Смирнова Н. Б. Довга дорога до себе... (Випробування головного героя у казці Сельми Лагерлеф "Дивовижна подорож Нільса Гольгерсона з дикими гусаками Швецією") / Н. Б. Смирнова // Уроки позакласного читання у 5 класі: інноваційний вимір: методичний посібник / упорядники О. В. Ревнивцева, О. О. Гузь. - Кіровоград, 2015. - С. 38-41.

Смирнова Н. Б. Світ дорослих та світ дітей у повісті Пауля Маара "Що не день, то субота" / Н. Б. Смирнова // Уроки позакласного читання у 5 класі: інноваційний вимір: методичний посібник / упорядники О. В. Ревнивцева, О. О. Гузь. - Кіровоград, 2015. - С. 99-100.

Смирнова Н. Б. Чому пошматували "Джоконду"?: Урок коментованого читання за оповіданням Р. Д. Бредбері "Усмішка" / Н. Б. Смирнова // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - №3. - С. 10-11.

Смирнова Н. Б. Джордж Ноел Гордон Байрон. "Хотів би жити знов у горах" // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - №12. - С. 16-18.

Смирнова Н. Б. Коли в тобі живе надія...: урок за повістю Клауса Гагерупа "Золота Вежа" / Н. Б. Смирнова // Зарубіжна література в школах України. - 2020. - №5. - С. 37-38.

Смирнова Н. Б. Урок коментованого читання за оповіданням Рене Дугласа Бредбері "Усмішка" / Н. Б. Смирнова // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - №3. - С. 10-11.

Смірновa Н. Б. Уроки №№ 65-68. Методичні рекомендації щодо вивчення повісті Крістіне Нестлінгер "Конрад, або Дитина з бляшанки" // Зарубіжна література в школах України. - 2015. - №4. - С. 49.

Смирнова Н. Б. Чи потрібен Кумі-Орі родині Хогельманів?: урок за повістю-казкою К. Нестлінгер "Начхати нам на огіркового короля!" / Н. Б. Смирнова // Зарубіжна література в школах України. - 2020. - №6. - С. 52-53.
Публікації про автора
Нетреба, Ірина. Наталія Смирнова: "Писати, вчитися й читати" / Ірина Нетреба // Украина-Центр. - 2019. - 31 октября. - С. 14: фот.

Рыбченков Геннадий. Только этого мало / Геннадий Рыбченков // Украина-Центр. - 2020. - 28 мая. - С. 14: портр.
Ресурси Інтернет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
обласна бібліотека

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека шевченка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградські бібліотеки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотеки кіровограда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
обласна дитяча бібліотека для дітей ім. т.г.шевченка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградська обласна дитяча бібліотека для дітей ім. т.г.шевченка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шевченко т.г.

# data[].attributes.attachment_link.title
Смирнова Наталія Борисівна

# data[].attributes.attachment_link.description
Народилась у місті Кіровоград (зараз Кропивницький). З раннього дитинства дуже любила читати. Спочатку це були казки, потім додались інші художні та науково-популярні книги. Цікавилась різними жанрами: детективами, науковою фантастикою, пригодницькими творами. Дуже подобалось дізнаватись про археологічні знахідки, давні цивілізації та різноманітні історичні події. А улюбленими предметами в школі були література, англійська мова, історія, географія та математика.

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРА КІРОВОГРАДЩИНИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРА КІРОВОГРАДЩИНИ

# data[].attributes.headline
З. Мензатюк "Таємниця 

# data[].attributes.body
З. Мензатюк "Таємниця козацької шаблі"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТАЄМНИЦЯ КОЗАЦЬКОЇ ШАБЛІ

(пригодницька повість)

Розділ 1. В якому з'являється Машка

Спочатку давайте познайомимося з Машкою. Вона не вельми гарна, хоча вважає себе красунею. У неї великі, ясні кришталеві очі - ото через них і зроджуються Машчині претензії на красу. Вночі вони пронизують темряву, наче ніж розм'якле масло. Але більше їй нічим похвалитися. Машка давно вже не першої молодості, щоб не сказати підстаркувата. Їй не завадило б підфарбуватися. Рясні прищі також не додають їй принадності. Ззаду в неї наліплена трохи облізла наклейка з собакою, тому що першим Машчиним власником був якийсь професор, великий любитель псів.

- Наклейку треба здерти, - мовила мама, оглядаючи Машку, яку тато щойно придбав.

Ви, певно, здогадалися: Машка - звичайний автомобіль-легковичок вітчизняного виробництва. Хоча ні, не такий уже й звичайний. Часом з Машкою траплялися дивні речі. Але цього ще ніхто не знав.

- Мій друже, тобі підсунули непотріб. Глянь, яке тут усе бруднюче, - сказала мама татові й докірливо похитала головою.

Вона принесла ганчірку й відро з водою й заходилася шкребти, драїти, витирати автомобіль зовні і всередині, а Наталочка з татом їй допомагали. Вони вимили дверці, приладну дошку, довго вибивали й вишуровували сидіння, аж ті врешті стали майже чистими.

Коли черга дійшла до заднього скла з собачою наклейкою, мама втомлено махнула рукою:

- Ну її, хай лишається. Я вже геть заморилася.

- Як на мене, то ця псюка навіть кумедна, - сказала Наталочка. - Мені вона подобається. І машина подобається теж.

Авто по-змовницьки підморгнуло їй правою фарою. Певно, то тільки здалося. І все ж воно явно повеселіло. Його очі-фари, протерті чистою ганчіркою, засяли, пускаючи сонячних зайчиків.

- Справжнісіньке старе одоробло, - скрушно говорила мама, стоячи перед вимитою машиною. - Мало того, що облізле. Воно ще й червоного кольору. Помідор, а не авто.

- Дівчата, що ви! Це чудовий колір! - заступився тато за свою обраницю. - Червоні машини здалеку видно, тому вони безпечні на трасі. До того ж цей відтінок називається романтично й інтригуюче: "корида".

- Не знаю, що спільного в кориди з помідорами, - мама невдоволено знизала плечима. - Крім того, в цьому авто нема кондиціонера. І несправне радіо.

- Дівчата, ви не розумієтеся! - загарячкував тато. - Головне в автомобілі - ходова частина. А в цієї машини прекрасна ходова!

Він бадьоро вдарив ногою по колесу, і блискучий, тільки трохи поіржавілий ковпак відпав і покотився геть.

- Хор-роша мені ходова! - засміялася мама. - Клепки розсипаються.

- Це всього-навсього ковпак, - боронився тато. - Ось давайте проїдемося, тоді побачите.

Він приладнав на місце іржавий ковпак і хотів було сісти за кермо, але мама його випередила. Вона саме закінчила курси водіїв і тепер зібралася показати, чого навчилася.

Наталочка умостилася поряд з мамою на передньому сидінні, а татові нічого не лишалося, як сісти позаду.

- Теж мені, розвели матріархат, - бурмотів він. - Ну, рушаймо!

Мама взялася за діло, наче справжній водій-ас.

Натиснула на педаль зчеплення, тоді на газ, але авто чомусь засмикалося, а двигун заглух.

- Н-но, Машко, не брикайся, - мовила мама й знову завела двигун.

- Ха-ха, Машка! - засміялася Наталочка. - Так її й назвімо!

Звідтоді в машини з'явилося ім'я. З другого разу вони рушили вдало, і Машка жвавенько побігла вулицею.

- А що вам казав, дівчата, - торжествував тато на задньому сидінні. - Не машина - звір! Можеш перевірити ще й гальма.

Мама притьмом надавила на педаль, і - бум! - Наталочка врізалася лобом у вітрове скло, аж загуділо.

- Хто так гальмує? - залементував тато. У Наталочки на лобі поволі наливалася велика синювата ґуля.

- Я не винна, гальмувала правильно. Це твої Машка з вибриками, - виправдовувалася мама.

Тато розсердився ще дужче.

- Ти не вмієш водити машину! Чого тебе на курсах учили! - розрепетувався він і не заспокоївся, поки сам не сів за кермо.

Назад до будинку вони під'їхали пересварені й набурмосені, а Наталочка світила ґулею.

Як на те, біля під'їзду стовбичив татів приятель пан Богдан, історик, мандрівник і взагалі вельми цікавий чоловік. Він заусміхався, побачивши тата за кермом.

- О, панство Руснаки купили собі авто! - і зрадів, і здивувався він.

- Еге, - кивнув тато, знову просяявши, мов повен місяць на небі. - Поїдемо на море своїм ходом.

- Гм, на море, - повторив пан Богдан загадковим голосом, що обіцяв цікаве продовження.

Мама запросила гості в хату, і невдовзі вони сиділи за обіднім столом, смакували борщем із свіжими пампушками й обговорювали Машчині достойності.

І тоді пан Богдан сказав таке, від чого Наталоччина душа затрепетала.

- Добре, що ви придбали машину, - сказав він. - Тепер ви зможете врятувати одну дуже цінну старовинну річ, нашу історичну реліквію, якій загрожує небезпека, а то й навіть знищення.

Розділ 2. У якому з'являється патріотично настроєний привид

- Ну, знаєте! Це виходить достеменно як у казці: піди туди, не знаю куди, принеси те, не знаю котре! - обурилася мама, коли пан Богдан пояснив, у чому річ.

А йшлося от про що. У пановій Богдановій квартирі на Русанівці уподобав собі з'являтися один привид, дуже патріотично настроєний. Зазвичай то траплялося в дні національних свят чи після мітингів, бо привид любив обмінятися враженнями з паном Богданом. А це якось він завітав несподівано, украй розхвильований. Розмахував руками й вимагав найрішучіших дій, тому що, наскільки вдалося зрозуміти, дуже цінній, старовинній, безсумнівно вартісній у мистецькому відношенні реліквії загрожувала небезпека.

- Може, то статуетка індіанського божка з чистого золота? - замріяно прошепотіла Наталочка, що начиталася книжок про індіанців.

Але пан Богдан вважав, що йдеться про реліквію українського походження, бо привид-патріот неймовірно хвилювався.

На лихо, привид не вмів пояснити, де шукати цінну річ. Він намагався витлумачити це жестами, адже привиди, як відомо, здебільшого не розмовляють.

- Він спілкується жестами глухонімих? - діловито спитала Наталочка, бо хлопці в школі навчили її двох чи трьох таких жестів, і вона почувалася знавцем.

- У тому й річ, що ні, - відповів пан Богдан. - За життя той привид був звичайною людиною і мови глухонімих не знав, а після смерті, здається мені, вже нічого не можна навчитися. Тому він часом застосовує, так би мовити, деякі загальнозрозумілі жести... Однак мені вдалося вияснити, що загадкова реліквія загублена на старому бойовищі, можливо, в замку чи фортеці на заході України.

Ох ти ж! Наталочка облизалася. Відколи вона живе на світі, проте ні фортеці, ні замку не бачила жодного разу.

Щоправда, в Києві збереглася фортеця-тюрма, яку збудували за наказом російського царя. Але вона сумна й понура. Тепер у ній музей, там на кожному кроці музейні тітоньки, а хто не знає, яке з ними лихо. Вони кажуть тобі щохвилини: дівчинко, не скачи, дівчинко, не заходь за загородження, дівчинко, не чіпай руками експонатів. Невже ще десь є інакші, таємничі фортеці, де серед замшілих мурів у глибоких підземеллях чекають несподіванки й дива?

Пан Богдан казав, що є такі.

- То треба негайно рушати! - запалилася Наталочка.

Але мама вважала інакше. Мама хотіла знати точну, конкретну адресу, адже замків, фортець, старих бойовищ в Україні хтозна-скільки.

- Що ж, тоді з'ясуйте все самі, - запропонував пан Богдан. - Приходьте до мене завтра ввечері, коли посутеніє. Привид з'явиться, бо він хвилюється за реліквію.

Оце то так! Фортеці, замки, а на додачу зустріч з привидом. Наталочка торжествувала.

Чи, бува, не про такі випадки кажуть: шелеп щастя в хату?

Назавтра вона вбралася в нову сукенку, найкращу із своїх обновок. Мама виклала пишну зачіску, бо як-не-як її побачить незнайомий чоловік, дарма що привид. А тато вдягнув вишиванку, мабуть, для того, щоб привид не подумав, буцімто Руснаки не патріоти. Отак причепурившись, вони подалися на Русанівку до пана Богдана.

- Привид ось-ось з'явиться, - попередив пан Богдан, застеляючи вікна, щоб стало темніше.

- Тобі, Наталочко, краще притримати язик за зубами, - докинула мама.

- Ну й подумаєш, - відповіла дівчинка і стисла губи.

У кімнаті запала тиша.

Всі сиділи мовчки. Знадвору від дніпрової затоки чувся соловейко, шурхотіли кроки перехожих, що вийшли прогулятися в цей благодатний вечір.

Сутінки поволі густішали.

Р-р-рип! - раптом прочинилися двері, а в них постало щось біле, з жовтими очима, що світилися.

- Ох! - ледве видихнула мама, відчуваючи, як у неї здерев'яніли ноги, а волосся, руйнуючи зачіску, притьмом полізло догори.

- Няв! - відповіла їй біла з'ява.

- Не лякайтеся, це мій кіт Мурлика, - заспокоїв їх пан Богдан і взяв кота на коліна.

Знов потяглося чекання.

- Може, він не прийде? - ламким голосом спитала мама.

Наталочка відчула розчарування і... полегкість. Ні-ні, вона не боялася, і все ж їй сиділося якось мулько. Пан Богдан не встиг відповісти, бо враз серед кімнати заколихалася світла постать. Все сталося напрочуд просто й природно. Привид закивав головою, закланявся. Він вочевидь був чемною людиною й передусім вітався.

- Добрий вечір, шановний, - відповів йому господар, бо інші ще не оговталися. - Це ось і є панство Руснаки, про яких я тобі розказував. Поясни нам ще раз про ту реліквію.

Привид жвавіше закивав головою. Спочатку він показав на вікно, за яким догасало вечорове небо над Дніпром.

- Я ж вам говорив, це на заході, - коментував пан Богдан.

Привид провів руками, ніби щось розгладжуючи, а потім над тією уявною лінією окреслив щось високе.

- А може, він каже про острови Баунті й золотого божка? - прошепотіла Наталочка.

- Ти не можеш бодай хвильку помовчати? - розсердилася мама, а привид покрутив собі пальцем коло виска. Мабуть, це й був один з тих жестів, про які попереджав пан Богдан.

Привид знову намалював попередню картину й замахав рукою, ніби фехтуючи шаблею.

- Певно, йдеться про місце бою, - загомоніли дорослі, і привид задоволено кивнув.

Далі він прибрав щонайповажнішого і притому суворого вигляду, вип'ятив груди, піднявши праву руку.

Привид не заперечував. Але далі заспішив, загарячкував, розмахував руками, хапався за голову, показував на кишені.

- Чи він каже, що ми знайдемо багато грошей? - завагалася мама.

Тут привид скрутив дулю, а пан Богдан пояснив, що, либонь, мова йде про коштовну річ.

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця козацької шаблі - Зірка Мензатюк, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ТАЄМНИЦЯ КОЗАЦЬКОЇ ШАБЛІ (пригодницька повість) Розділ 1. В якому з'являється Машка Спочатку давайте познайомимося з Машкою. Вона не вельми гарна, хоча вважає себе красунею. У неї великі, ясні кришталеві очі - ото через них і зроджуються Машчині претензії на красу. Вночі вони пронизують темряву, наче ніж розм'якле масло.

# data[].attributes.headline
В. Нестайко "Чарівні о

# data[].attributes.body
В. Нестайко "Чарівні окуляри"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте ознайомчий фрагмент - невеличкий уривок з твору! Повний текст цього твору, на жаль, недоступний для читання на нашому сайті. Пошукайте, можливо цю книгу можна купити.

Правдиво-фантастична повість про надзвичайні пригоди київських школярів

Пригода перша

Загадкова записка, з якої починаються чудеса

Мене звуть Вася. Вася Богданець. Але в класі всі називають мене Рудий Африканський Їжачок. Або Африканець. Або Рудий Їжачок. Або просто Їжачок. Рудим Африканським Їжачком мене Ромка Черняк назвав, лідер нашого класу. Ми тоді Африку з географії проходили. А волосся в мене справді руде, як жар. І настовбурчене, як голки в їжачка. Та я не ображаюсь на те прізвисько. Рудим мене змалку завжди називали, з дитячого садка. І я звик. Та й не в усіх це слово звучить образливо. Мама, наприклад, називає мене "Сонечко моє руденьке!". А бабуся каже: "Ти в нас особливий сонячний хлопчик!" "Сонячний-то сонячний, - думав я. - Але краще б я був блондином або брюнетом, чорнявим, як Ромка Черняк".

Ех! Як я заздрив тому Ромці Черняку!.. Який він був меткий, спритний, дужий!.. І удачливий!.. Як він на ковзанах, на роликах катався!.. Як він у футбол грав!.. А я невдаха... На ковзанах, на роликах раз у раз падаю. І в спортивних іграх я не мастак, скоріше партач - і м'яч у мене одбирають, і забивати не вмію... Худенький я, слабосилий. Мене бабуся сметаною щодня годує, але це позитивних результатів не дає. Єдине, що мене рятує, - моя легковажна вдача. Я ніколи довго не журюся. Позітхаю трохи і за хвилину вже сміюся. Це в мене спадкове, від дідуся Грицька, маминого тата... Про дідуся я потім ще розкажу. Він у нас дуже добрий і веселий - його всі люблять. Зараз скажу тільки одне: дідусь мене завжди розраджує:

- Ніколи не вішай носа, рижухо мій дорогий! Ти в нас незвичайний, особливий. А незвичайні стають видатними, великими людьми: полководцями, президентами, письменниками...

- Ага! Так для цього ж вирости треба, стати дорослим, - кажу я. - А до того що робити? Не чув я, щоб школярі ставали полководцями, президентами чи письменниками.

- Що ж, може, й почекати трошки доведеться, - усміхався дідусь. - Не разем Кракув будувався, як кажуть поляки... Але незвичайна доля тобі забезпечена! Я тебе запевняю!

Я тільки зітхав, чекаючи здійснення його пророцтв. Нічого незвичайного в моєму житті поки що не траплялося. Хіба що після дідових розмов сни мені почали снитися дивовижні. Якось наснилося, що сиджу я за вчительським столом, а до мене в черзі стоїть весь наш клас. І я всім даю автографи - підписую новенькі підручники з хімії. І я собі думаю: "Таки став я письменником! Але чогось написав не "Кобзар", не "Миколу Джерю", не "Лісову пісню", а підручник з хімії, яку я ніколи особливо не любив і з якої гарних оцінок ніколи не мав..."

А то якось наснилося, начебто стою я посеред трибуни на Майдані Незалежності. А внизу, біля трибуни, на відкритій машині у генеральському кітелі і кашкеті, але без штанів, у самих лише плавках Ромка Черняк доповідає:

- Пане Президенте Африканської держави, Війська для параду вишикувані!

"О! - думаю я собі. - Я таки став президентом. Але чогось африканським. Проте зрозуміло, чого Ромка без штанів, - бо спека". "От бачиш, Ромко! - думаю я собі далі. - Ти мене обзивав Рудим Африканським Їжачком, а тепер стоїш переді мною без штанів і рапортуєш. Отакечки, як каже мій дідусь!"

Крім снів, нічого незвичайного у моєму житті не відбувалося.

І от раптом...

Якось, виймаючи з сумки на перерві підручник з української мови, я побачив, що з нього стирчить ріжок аркуша із зошита в клітинку. Аркуш був складений учетверо. Я розгорнув його, бачу - записка. Читаю: "Якщо ти хочеш, щоб з тобою сталося щось несподіване й незвичайне, шукай чарівні окуляри!" І підпис: "Ритас".

Тю! Що за дивина?! Мене аж у жар кинуло. Чарівні окуляри!.. Де ж їх шукати?! Хто це написав?! "Ритас"!.. Я обвів очима клас. І погляд мій зупинився на Маргариті, тобто Риті Скрипаль. У мене перехопило подих. Рита Скрипаль була першою красунею у нашому класі. Струнка, голубоока, чорноброва... Горда і неприступна. Нікому і ніколи вона не писала записок. Навіть Ромка Черняк губився і ніяковів перед нею. Інших Рит у нашому класі не було. Серце моє калатало, як дзвін... Невже, невже це вона написала мені таку дивну записку?!

Питати її я, звичайно, не наважився. На наступній перерві я кілька разів пройшов повз неї, загадково усміхаючись. Один раз навіть приставив до очей складені окулярами пальці. Вона тільки презирливо скривилася і зневажливо пхикнула. "Оскільки йдеться про щось загадкове і таємниче, годі й думати, що вона признається", - подумав я.

Мене розпирало від незвичних хвилюючих почуттів. Я ходив і блаженно усміхався.

Ромка Черняк здивовано глянув на мене:

- Чого це ти либишся?

- Та! - я махнув рукою.

- А конкретніше? - спитав Ромка.

- Та! - знову махнув я рукою.

- Невже в лото зірвав джек-пот? - пхикнув Ромка.

- Ні! - сказав я.

- А що ж таке? Не муч мене!

Я більше не міг терпіти. І я признався:

- Та... записку одержав. Якусь дивну.

- Від кого?

- Сам не знаю...

- Ану покажи! - сказав Ромка.

Я витяг із кишені записку і простягнув йому. Він розгорнув її і суворо глянув на мене:

- Ти що - приколюєшся? Тут же нічого нема!

- Як?!

- А отак! Чистий папірець!

Я вихопив у нього з рук аркуш і похолов: ніякої записки не було - на аркуші жодного слова, чистий папір...

- Ну й дурні в тебе приколи! - презирливо скривився Ромка. - Ти що? Типу чокнутий?

- Та клянусь! - вдарив я себе в груди. - Була записка!

- А де ж вона? Може, в іншій кишені?

- Н-ні! Це той самий аркуш...

- Тю! Дурниці якісь ти пореш!..

І тут мені стрельнуло:

- Ой! Мабуть, вона була написана спеціальним хімічним чорнилом, яким шпигуни листуються. Я в одному детективі читав - спершу видно, а тоді текст зникає...

- То ти що - шпигун? - криво усміхнувся Ромка. - А що було в записці?

- Там було написано: "Якщо хочеш, щоб з тобою сталося щось несподіване й незвичайне, шукай чарівні окуляри". І підпис: "Ритас".

- "Ритас"? А ти не брешеш?

- Та щоб я!.. - знову вдарив я себе в груди.

- Ну, добре-добре!.. Ритас... Ритас... Отже, Рита Скрипаль?... Он воно що!.. Ха-ха-ха! - зареготав Ромка. - Хочеш сказати, що Ритка написала тобі записку? Та ще шпигунським чорнилом, яке потім зникає?... Мовляв, не доведеш... Ну, ти фантаст! Брат Стругацький!.. Ніколи нікому записок не писала і раптом тобі. Рудому Африканському Їжачкові, написала!.. Ну, гуморист!.. Ха-ха-ха! Остап Вишня!..

Ромка не став церемонитися, і через п'ять хвилин весь клас уже реготав із мене. Таким посміховиськом я ще не був ніколи... Ритка раз у раз презирливо пхикала, дивлячись на мене. Вона навіть говорити нічого не стала, просто пхикала.

Але ж була записка!.. Я ж не вигадував!.. Я ж на власні очі бачив, читав її!.. Ех!.. Я, звичайно, переживав, що з мене сміються. Але недовго. Я ж вам казав - довго журитися я не вмію. Ну і хай сміються. Я б на їхньому місці теж, може, сміявся. І саме через те, що слова записки зникли, я повірив, що чарівні окуляри існують насправді. Одне лише бентежило мене - де шукати ті чарівні окуляри?... Написано було - шукай, а де шукати, не написано. Не ходити ж по магазинах "Оптика", яких у Києві багато, і не питати ж: "Чи продаються у вас чарівні окуляри?" Справді ж, дивитимуться, як на божевільного. Очевидно, чарівні окуляри повинні з'явитися несподівано й випадково, як і ота дивна записка. Треба тільки пильнувати...

Я сиджу на першій парті, перед самісіньким вчительським столом. Як посадила мене ще в першому класі Ліна Митрофанівна, бо я був найменшенький, так і досі сиджу. Тепер у нас вже не одна вчителька, а кілька. Майже всі молоді. Одна тільки старенька - математичка Юлія Юхимівна. У неї дві пари окулярів. Коли вона дивиться на клас, вишукуючи, кого б викликати, на носі в неї одні окуляри. Коли ж вона вичитує з підручника задачу або коли ставить у журнал погану оцінку, то надягає інші... І оті інші, "близькі", окуляри часто лежать на столі перед самісіньким моїм носом. Тепер я дивлюсь на них, немов заворожений, і думаю: "А може, саме про ці окуляри і йшлося у записці? І, може, недарма записка була на аркуші в клітинку?... Може, її написала сама Юлія Юхимівна?... Може, вона чарівниця?... Добрі чарівниці завжди старенькі... Юлія Юхимівна дивиться на мене завжди з лагідною усмішкою... Вона мені, здається, симпатизує. Тому й написала записку саме мені..." І так мені кортить, так кортить зазирнути в оті окуляри, що я нарешті не витримую, хапаю окуляри і швиденько чіпляю на носа. Перед очима усе попливло, як у тумані. Крім того туману, я нічогісінько не побачив. Зате почув - глузливий вигук Ромки Черняка:

- Ой! Дивіться, Юліє Юхимівно!.. Богданець украв ваші окуляри!.. Це він думає, що вони чарівні! Він чарівні окуляри шукає!..

Весь клас зареготав. А Юлія Юхимівна мовчки зняла з мого носа свої окуляри і дала мені легенького щигля. Чим викликала ще більший регіт.

Ну, чого, чого він такий пащекуватий, той Ромка?! Я мало не плакав.

А на перерві він підійшов до мене і сказав:

- Ну, добре-добре! Не переживай!.. Признайся тільки, що ти вигадав ту записку. І я не буду глузувати більше.

- Була записка! Не вигадував я!..

- Ну, ти таки ненормальний!.. Ти уві сні не ходиш?... Може, в тебе галюцинація якась була? Може, до лікаря звернутися треба?

Він уже не кепкував, а дивився на мене зі співчуттям, як на хворого.

Ну й хай!.. Я ж то знаю, що не галюцинація була, а насправді. І чого б це раптом виникла така галюцинація - про чарівні окуляри. Ні! Треба їх шукати! Треба! Десь вони таки є!..

У моєї бабусі теж дві пари окулярів - для телевізора і для читання та штопання моїх шкарпеток. Але ні ті, ні ті чарівними не виявилися.

А тоді я наважився і зайшов до "Оптики", що на вулиці Лютеранській. Вона приватна і загадкова - у дворі, в закапелку. Попросив дати мені поміряти сонцезахисні. Майже півгодини міряв-міряв - нічого чарівного не наміряв. Засмучений, ви йшов я з "Оптики" і пішов гуляти Києвом... Понад годину блукав і нарешті приблукав у скверик неподалік нашого будинку. У цьому скверику завжди сидять пенсіонери в окулярах, газети читають або в шахи грають. А сьогодні чогось нікого - мабуть, по телеку якийсь аргентинський серіал показують. Іду, іду... І раптом бачу - на лавці лежать окуляри. Хтось, певно, забув. Мене аж у жар кинуло - передчуття якесь... Схопив я ті окуляри, почепив і... дихати перестав.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чарівні окуляри (уривок) - Всеволод Нестайко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Чарівні окуляри (уривок)" (автор: Нестайко Всеволод Зіновійович). Читати повністю електронну книгу Всеволод Нестайко - Чарівні окуляри (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
У ПОШУКАХ ПРИГОД І ЧУДЕС

# data[].attributes.subject
У ПОШУКАХ ПРИГОД І ЧУДЕС

# data[].attributes.headline
Г. Кирпа "Мій тато ста

# data[].attributes.body
Г. Кирпа "Мій тато став зіркою"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Коли тато вперше не прийшов додому ночувати, мама сказала, що так треба. Мовляв, він зостався на Майдані.

- А де він там спатиме? - спитала я.

- Він там не спатиме, - відповіла мама. - Йому не буде коли там спати.

- А що ж він робитиме?

З'ясовується, там було повно роботи. Усякої. І саме тієї, що без тата не зробиться. Він там потрібен. Це мама так каже. А насправді я не знаю що. Вдома мені він теж потрібен.

- Коли це все закінчиться, ми з тобою малюватимемо небо й тополі, - казав тато. - І тополі у нас із тобою діставатимуть до самого неба. Я хочу, щоб усі побачили, яке високе в нас небо і які високі тополі.

Якось мама згадує татові слова і знаходить мені коробку кольорової пастелі. Кладе її переді мною на стіл і мовить:

- Чого ж чекати, поки все закінчиться? Мені здається, все тільки починається.

Я беру синю пастель і замальовую нею піваркуша білого паперу. Відразу стає видно, яке в нас високе небо.

- А йому там уночі не страшно буде? - питаю маму.

- Їх там багато, - відповідає мама. - І з ними Господь Бог.

Очевидно, й справді - багато, мама рідко помиляється. Там їх багато навіть удень. Якби ви знали, як гарно бачити дорослих, що ходять з прапорцями, мов діти! Вони тоді перестають сваритися, співають гімн і більше усміхаються.

На другий день ми з мамою ходимо Майданом, шукаємо тата. Пробираємося крізь юрбу до великого зеленого намета. Мама переконана, що тато там. Ні, немає. Був і вже пішов. Ідемо до другого зеленого намета, потім до третього. Їх там не злічити скільки. Аж раптом хтось мене підхоплює вгору і пригортає до своїх грудей. Міцно-преміцно, міцніше не буває. Я мало від того не задихаюся. Але мені в тих обіймах так тепло, що я завмираю.

- Ой, тату, задушиш, - шепчу я.

А тато мовби не чує - обіймає ще міцніше.

- Доцю, сонечко, ми переможемо, - шепоче тато мені на вухо. І я розумію: шепоче він не тому, що звіряє якусь таємницю, а просто від щастя. Колись мама казала, що щасливі люди часто говорять пошепки. Мені трішки лоскітно, і я подумки сміюся.

А потім тато дедалі частіше й частіше не приходив додому ночувати. Мама потроху почала звикати, що на Майдані він потрібніший. У нього там була своя барикада, казала мама. А от я так і не звикла. Мені самій доводиться домальовувати високу тополю до самого неба.

Але минала ніч, друга, третя, а тато все не приходив. Мені це вже починало не подобатися, і я раз по раз питала мами:

- Коли прийде тато?

І вперше мама нічого не відповідає. Так наче я питаю про когось стороннього. Вона поводиться так, мовби не чує мене. Так наче вуха в неї заткнуті ватою. Загалом мама мені теж починала не подобатися. Вона враз стала якась інакша. Майже нічого не говорить, усе підходить до мене і обіймає. Ні з того ні з сього.

- То коли, мамо? - допитуюсь я.

І мама нарешті не витримує. Сідає на канапу, бере мене на коліна й каже:

- Він не прийде, доцю. Він поїхав... - у мами глухне голос, і далі вона не каже, а мовби видихує: - Далеко...

- Далеко? - перепитую я, а самій мені не дуже віриться, щоб тато міг поїхати кудись із Майдану. В нього там своя барикада, і він там дуже потрібен. Мабуть-таки, мама щось не договорює.

- Мамо, тільки не поводься зі мною, як з маленькою, - прошу я в мами.

Мама здивовано дивиться на мене. Здається, хоче щось заперечити, та врешті-решт передумує.

- Гаразд, не буду, - обіцяє вона і знов ні з того ні з сього мене обіймає. Міцно-міцно, міцніше не буває. А потім дуже довго цілує в голову.

- А далеко - це куди? І коли він до нас повернеться? - помовчавши, допитуюсь я, але мама не відповідає. Напевно, вона сама не знає. Та за кілька хвилин стає ясно, що мама все знає. От лиш чомусь не хоче, щоб знала і я.

- Він не повернеться до нас, доцю... - мамі, здається, бракує слів. - Наш тато... Твій тато... став... зіркою.

- Як це - зіркою? - спитала я і придивилась до мами: може, вона жартує?

Мама довго-довго - довше не буває! - мовчить, а тоді каже:

- Його вбили. На барикаді.

Мама обіймає мене міцно-міцно - міцніше не буває! - і плаче. Я ще ніколи не бачила, щоб мама плакала. Її сльози горохом падають мені на коси, і я відчуваю, наскільки вони гарячі. Хоч бери та грійся об них!

Я торопію так, що не можу ворухнути губами. Як це - вбили? На Майдані? За що? Мама каже, що вбивцю розшукують. І неодмінно знайдуть. Не сьогодні - завтра. Але я певна на всі сто: тата вбив той, хто не знав, що його нема за що вбивати. Той, хто не бачив його усмішки й не чув його голосу. Лише той! Бо хіба можна такого тата вбити навмисно?!

Я вмощуюся в мами на колінах, пригортаюся до неї все ближче та ближче - ближче не буває! - і захлинаюся сльозами. Мама гладить мені голову, плечі, руки, мовби не вірить, що це все моє. А тоді, очевидно, вірить - і помалу заспокоюється. Потім каже не так мені, як собі:

- Хай там що, доцю, а ти ніколи не забувай одного: наш тато став зіркою і завжди нам світитиме.

Мені хочеться крикнути криком на цілий світ:

- Ні, я так не хочу!!!! Нехай світить зірка, а не тато!!! А тато нехай малює мені високе небо і високі тополі! Нехай він буде просто татом та й усе!

Мама не чує, як я кричу, бо я кричу про себе, подумки.

- А Іванчин тато теж там? - питаю я маму згодом, тицяючи пальцем у вікно, звідки синіє небо.

- Їх там багато, - каже мама. І тихо-тихо - тихіше не буває! - додає: - Як дрібного чорного маку...

Он як. Виходить, і Іванчин тато т а м? І він теж світить?

Я згадала слова, що скандували люди на Майдані: "Разом нас багато! Разом - сила!" Луна котилася аж до неба, і зірки передзвонювалися тими самими словами.

Тепер мені нема де подітися від усіляких думок. Мені треба збагнути щось дуже головне. Якщо й справді мій тато став зіркою, то чого моя мама так багато плаче? Чого вона цілими днями просиджує з його світлинами в руках і ховає від мене очі. Я знаю: не тому, що не хоче мене бачити, а тому, що очі в неї заплакані.

Того вечора мама взяла мене до себе в ліжко. Я трохи лежу з мамою, а потім перебираюся в своє ліжко. Бо знаю напевно, що друга подушка - для тата. Якщо зірка заглядатиме у вікно, то її світло впаде на подушку. Мама покладе на те світло руку і мовби торкнеться тата. Я приплющую очі, щоб самій усе те побачити. У шпаринку очей. Але побачила все те уві сні.

Часом ми з мамою ходимо на затоку - дивитися на воду, бо тато дуже любив туди ходити. Вода там чиста і гладенька, мов долоня. У ній відбиваються кудлаті хмари й високе небо. Ти стільки разів їх малював, тату! Тепер же мені доводиться дивитися на все те не двома очима, а чотирма. І за тебе!

А найчастіше я думаю про те, що якби тато не поквапився стати зіркою, то він неодмінно побачив би нашу Йордану. Їй довелося народитися вже без нього. Тато навіть не знав, що в нас буде дитина. Точніше, в мами. Мама не встигла йому тим похвалитися. Скажу тоді, як переможе Майдан, думала мама. Вона вірила, що то буде дуже скоро. Але коли переміг Майдан, тато вже був зіркою.

Посеред літа в нас удома з'явилася дівчинка. Смішна, чорнявенька і голосиста.

- Назвемо її Йордана, - сказала мама.

Я уявила собі, як би це сподобалося татові! З усіх зимових свят він чомусь найдужче любив Водохреще і називав його Йорданом. Досі чую, як вони з мамою співають дуетом:

Ой на річці на Йордані

Там Пречиста ризи прала...

Я силкувалася уявити ту Пречисту, що стоїть у холодній воді і пере для свого сина ризи, і не могла. Тут у мене в рукавичках руки ой як мерзнуть! Але навіть якби не мерзли, то навряд чи вона прала б у рукавичках?

Коли увечері небо всипає зірками, ми з мамою сидимо на веранді й дивимося на небо. Десь там - наш тато. Якщо довго дивитися, то можна помітити, як одна зірка моргає. Напевно, то мій тато. Він завжди моргав, щоб мене посмішити.

Йорданка спить поруч у візочку. Вона ще так далеко не бачить. Ба, вона не знає, що її тато - зірка. Цікаво, які їй сняться сни? Може, білі, як сніг, а може, сині, як небо? А може, кольорові, як мої пастельки? А може, їй сняться зірки, і вона чує їхні розмови. Мабуть, тато розказує їм усім про нас - про маму, про мене, і про те, як ми святили воду на Водохреще. Саме через тиждень після Йордану мій тато не вернувся з Майдану. Саме тої ночі він і став зіркою. Але я все одного його чекаю. Тепер уже з неба. Тато будь-коли може подзвонити на мамин мобільний. Мама казала, що ніколи не зітре звідти татового номера.

Я пригадую татові очі. Перед тим, як він став зіркою, у них було повно тривоги, і вони майже не усміхалися. Навіть на Водохреще, коли ми всі втрьох ходили до Михайлівського собору святити воду. Надворі було морозяно і сніжно. Холод пробирався аж до рук. "Залазьте в одну рукавичку, - сказала я своїм рукам, - і вам стане тепліше".

Мої руки слухняно залізли в одну рукавичку, а тато підхопив мене на руки, розщіпнув свою куртку і засміявся:

- Дивись, яка тут схованка!

І я, недовго думавши, ховаю руки в пазусі татової куртки. Якби я знала, що то наше останнє Ворохреще, я з тієї пазухи нізащо не вилізла б.

А сьогодні мені не спиться і не спиться. Хочу, щоб спалося, а не виходить. Кручуся на всі боки, згортаюся калачиком, лягаю горілиць - нічого не допомагає. Може, обняти подушку? Ан-ну... Що це там? Я лап-лап - і намацую якусь коробку. І не якусь! То коробка кольорових пастельок!

Тато щороку дарував мені коробку пастельок. І не тому, що я їх швидко змальовувала, а тому, що він і сам любив малювати пастельками. Та оскільки їх у нього не було, то він позичав у мене. І часто позичав назавжди, бо всі їх змальовував до крихти.

Невже тато й досі не забувся своєї звички - підкладати подарунки під подушку. Саме цим він і відрізнявся від Святого Миколая. Бо Святий Миколай підкладав лише на свято, а тато - будь коли. Але ж день народження у мене аж восени!

- Він знає, що восени, - каже мама. - Але сьогодні день твого ангела.

Ну, звичайно, як це я забула? Ще й подумала: а от тато ніколи не забував не то що про мене, а й про мого ангела. І сама собі усміхнулася. Тато умів найбуденніший день перетворити на свято.

Уранці мені відразу ж захотілося малювати.

- Після сніданку, - сказала мама.

Гаразд, скільки там того сніданку, подумала я.

Мій стіл стоїть просто біля вікна. З нього гарно видно небо. Я виймаю синю пастельку і малюю небо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мій тато став зіркою - Галина Кирпа, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Мій тато став зіркою" (автор: Кирпа Галина Миколаївна). Читати повністю електронну книгу Галина Кирпа - Мій тато став зіркою онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
О. Сайко "Гаманець"

# data[].attributes.body
О. Сайко "Гаманець"

# data[].attributes.attachment_link.title
Гаманець — Оксана Сайко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Гаманець” (автор: Сайко Оксана). Читати повністю електронну книгу Оксана Сайко — Гаманець онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Б. Грінченко "Украла"<

# data[].attributes.body
Б. Грінченко "Украла"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тільки вчитель увійшов у клас, зараз побачив, що там робиться щось непевне. Школярки та школярі юрмою оточили когось і про щось палко й голосно гомоніли. Гомін був неласкавий, сердитий. Зрозуміти поки нічого не можна було. Чуть тільки було, що на когось діти сердились, комусь докоряли.

Зараз же дехто побачив учителя, і почулось проміж дітьми:

- Василь Митрович прийшов... Учитель прийшов.

Діти стихли і всі повернулись до вчителя. Учитель підійшов і спитавсь:

- Що тут у вас діється?

Усі мовчали, стоячи навкруг одної парти. На тій парті сиділа Олександра.

Олександра була школярка першого року, дочка сільського писарчука-п'янички. Вона сиділа, низько похнюпивши голову і втупивши очі у свій стіл. її біляве, усе у веснянках, обличчя було біле як крейда. Вона вхопилася руками за стіл, мов боялася, що її тягтимуть кудись силоміць.

Учитель ще раз спитавсь:

- Що тут у вас сталося?

Озвалась Пріська - подруга й товаришка Олек-сандрина. Батько її був у економії за прикажчика. Пріська була дівчина сита, добре годована - вона завсігди приносила з дому гарну їжу: пиріжки, перепічки, коржі тощо. Вона погано вчилася, але була дуже весела і не могла говорити не сміючися. Вона й тепер, осміхаючись, загомоніла:

- Та Олександра...- Пріська почала й засміялась, не доказавши.

Учитель спитавсь:

- Що Олександра?

- Украла в мене хліб! - доказала Пріська і зовсім зареготалася, і її нерозумні сіро-сині очі з сміху аж сховалися за ситими щоками.

Ця звістка дуже вразила й здивувала вчителя. Такого в школі ще не було. Учитель знав, що деякі з дітей ще дома, перш ніж у школу почали ходити, були де в чому грішні, але в школі поки ніхто в гріх не вскакував. На Олександру він теж ніколи нічого не думав. Вона була просто дівчина боязка - мабуть, налякав її батько-п'яниця.

Учитель глянув на Олександру й спитавсь:

- Олександре, правда цьому?

Вона мовчала й сиділа нерухомо, як кам'яна. Учитель зрозумів, що Пріська казала правду. А Пріська вже не мовчала й торохтіла:

- Вона не вперше це краде. Вона кілька разів у мене тягала. Тільки кинеш торбу з пирогами - так і потягне. Та я все мовчала. А оце вже сьогодні... Бачу, вхопила хліб та й побігла з школи у двір, та зайшла за дерево, та й їсть. Я прибігла до неї, а вона злякалась. "Не кажи,- каже,- вчителеві, я тобі малюнок дам..."

Учитель ще раз спитався:

- Олександре, правда цьому?

Але й тепер Олександра мовчала і сиділа нерухомо. Один великий школяр, не зовсім розумний і не дуже жалісливий, загомонів:

- Та що там її питаться? Хіба й так не видко, що правда. Бач, що вигадала,- красти! її треба прогнати з школи!

Школярі загули:

- Треба! Треба!

Учитель сказав:

- Чому ж. то так?

- А тому, що вона краде, а ви або ми на кого іншого думатимемо по-дурному.

Інші казали:

- Це нічого не можна буде й положити в школі, якщо крастимуть.

- А хіба воно гарно, як казатимуть на школярів, що вони крадуть,- додавали треті.

Учитель сказав:

- Ось що, дівчата й хлопці. Ви он уже налагодились вигонити Олександру з школи, а ще не знаєте до пуття діла. А може, воно й не так було? Треба послухати спершу, що Олександра скаже.

Той-таки великий школяр почав був знову:

- Та що там слухати, хіба й так не видко?.. Але його зараз же спинено:

- Цить! Василь Митрович правду кажуть. Вже ж треба знати, що вона скаже.

Усі обличчя повернулися до Олександри, усі очі втупилися в неї. Всі дожидали від неї слова. Але вона й тепер сиділа, мов скам'янівши. Вона сховала голову межи плечі й прищулилась, неначе сподівалась, що її ось-ось ударять, хоча знала, що в школі не б'ються.

Учитель спитався:

- Ну, Олександре? Кажи,- ми ждемо.

Мовчить. Учитель знову:

- Не думай, що ми всі хочемо нападатися на тебе. Нам треба тільки знати правду. Може, це ще й не так, як кажуть, та я й думаю, що не так.

Бліде обличчя в Олександри зробилося відразу як жар червоне. Але ж вона мовчала. А вчитель казав далі:

- Еге, я думаю, що це не так. Мені здається, що Пріська якось помилилася і що ти не винна.

Олександрине обличчя нахилилося аж до столу.

-Певне, то ти свій хліб їла, бо я ніколи не повірю, що ти можеш украсти.

Голосне гірке ридання розітнулося у школі. Це плакала Олександра, припавши головою до столу. Школярі відразу притихли. Очі їм якось широко порозплющувалися, і вони мовчки, затаївши духа, дивилися на Олександру. А вчитель казав:

- Не плач! Коли цьому неправда...

- Правда!.. Правда!..- скрикнула Олександра.- Я вкрала!

І вона заридала ще дужче. У великій класовій світлиці стояло шістдесят школярів мовчки, не ворушачись, а серед їх, припавши головою до столу, гірко плакала маленька білява дівчина.

Довго вона плакала, і всі мовчали, аж поки вона трохи заспокоїлася. Тоді вчитель, сівши біля неї, спитавсь:

- Нащо ж ти це зробила?

Вона мовчала знову і знову похнюпилась. Учитель бачив, що сказати те, через віщо вона це зробила, їй так само важко, як було важко признаватися. Але вона перемогла себе. Кілька разів вона починала казати, ворушила губами, але зупинялася. Нарешті промовила:

- Я їсти хотіла.

- Хіба ти дома не їла?

- Не їла.

- Чому?

Вона знову змовкла і... зовсім несподівано уп'ять заридала.

- У нас... у нас... нема чого їсти... Батько нічого... не приносять з волості... усе пропивають... Ми їмо су... су... сухарі вже другий тиждень.

І більше вона нічого не могла сказати за слізьми. Давно був час починати вчиття. Учитель тихо взяв Олександру за руку і, сказавши їй кілька ласкавих слів, повів у свою хату, щоб вона там заспокоїлась. Як повернувся він у клас, то з десяток рук простяглеся до його, і в кожній руці була якась їжа.

- Нате! дайте їй! хай попоїсть!

Учитель глянув на дітей. Хлопці були ні в сих ні в тих, дівчата деякі плакали. Він забрав усе, що діти надавали, і поніс Олександрі. Але вона нічого не хотіла їсти і все плакала. Він, скільки міг, розважив її, а сам пішов у клас і звелів співати молитву перед початком науки.

Як заспівали молитву, він непомітно ввів у клас Олександру.

* * *

Олександра після цього довго соромилась глянути учителеві в вічі. Але ні він, ні школярі ніколи не нагадали їй про те, що було. Та й не треба було їй нагадувати. З того часу вже ніщо не могло спокусити її. Дівчата-товаришки її люблять і часто дають їй чого їсти - такого, що з дому приносять. Але вона зрідка бере, хоч і часто сидить на сухому хлібові. Цього року вона здасть останнього екзамена і вийде з школи розумною, правдивою і чесною дівчиною.

1891

# data[].attributes.attachment_link.title
Украла - Борис Грінченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Тільки вчитель увійшов у клас, зараз побачив, що там робиться щось непевне. Школярки та школярі юрмою оточили когось і про щось палко й голосно гомоніли. Гомін був неласкавий, сердитий. Зрозуміти поки нічого не можна було. Чуть тільки було, що на когось діти сердились, комусь докоряли.

# data[].attributes.headline
І. Нечуй-Левицький "Ві

# data[].attributes.body
І. Нечуй-Левицький "Вітрогон"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пам'ятаю, мені було років шість або сім, як це діялось. Батько мій був тоді економом в одному селі. Економія стояла сливе край села, вся обсаджена вербами й тополями. За економією слався до кінця села широкий вигін, де весною і влітку пастушки пасли ягнята.

Дома не було мені з ким гулять. Була в мене одним одна менша сестра, але така вередлива та плаксива, що й гулять і бавиться з нею було не можна. Оце почнемо граться, я її торкну чи зачеплю, а вона розквасить губи та й починає ревти на всю хату. Була вона якась утла на здоров'я і завжди кисла, як кислиця. І через неї мені часто доводилось од матері пробувать кислиць: оце було зачеплю її або штовхну так, що вона й ноги задере, то вона зараз біжить до матері жаліться: а мати мені зараз тиць кислицю в зуби: було добре намне чуба або наскубе вуха.

Нема мені дома з ким гулять, а гуляти, господи, як хочеться! Так було мене й тягне на той вигін. І побігать є де на просторі і з хлопцями гарно погулять. Оце було втечу з хати на вигін до хлопців, бігаємо навперейми, наввипередки, граємо в довгої лози, загнуздаємось та граємо в коней. А осточортіє бігать, ідемо до річечки, що текла або слизила внизу край вигону, серед очерету та осоки. Лазимо було в лозах, понариваємо прездорові пучки ожини, наїмось, ще й позамазуємо пазухи ожиною. Прийду було додому й сестрі принесу пучок ожини. А мати знов мені тиче кислиці: "Навіщо ти, Васильку, замазав білу сорочку ожиною?" Велика пак цяця - біла сорочка. Спробувала б мама, як гарно лазить в лозах та ожину рвати, то, може б, і не тикала мені кислиць, та ще й так часто.

Лазимо було по кущах та й в осоці назнаємо пташині гнізда. Господи, яка то була радість, як було назнаємо десь пташине гніздечко! Мама було каже: "Не дери ж ти пташиних гнізд та не бери яєчок, бо пташка буде плакати". А мені було байдуже, чи плаче там пташка, чи ні. Було заберу яєчка з гнізда та й принесу додому сестрі. Мама мені за яєчка знов тиче під ніс ті капосні кислиці. А раз ми нагляділи в березі страшну гадюку. Над берегом лежав камінь, де молодиці прали плаття й крохмалили його в березі в крохмалі з висівок. Ми було там усе купаємось. Пісочок на дні затужавілий, твердий, і неглибоко: саме добре нам купаться. Було прийдемо на піскуватий берег, дивимось, а кругом каменя дрібна рибка аж кишить, в'ється, хапає висівки. Оце було тільки стану на камені та як моя тінь впаде на воду, то рибка так й шугне навкруги од каменя, неначе курчата од шуліки. А раз ми вскочили в берег під верби, коли дивимось, коло камінчика плазує, неначе пасеться, гадюка, довга, як батіг, та ряба. Ми так і остовпіли з переляку. Стоїмо ми та тільки дивимось. І страшно, і дивитись хочеться на гадюку; бо я ще тільки чув про неї, що як вона вкусить, то чоловік од цього може вмерти, а бачить на свої очі гадюки не бачив. Гадюка вгляділа нас та й плазує по піску: в'ється, як батіг, а головку держить вгору та все киває нею то сюди то туди. Покрутилась по піску та й пошилась в осоку. Од того часу ми вже боялись лазить в осоці. Я й мамі не казав за гадюку, бо знав, що мені досталось би на бублики. Тільки сестру лякав гадюкою.

Раз я а пастушками побіг в берег купаться. Надворі було дуже душно. Старші пастушки покинули менших стерегти ягнята, а самі побігли зо мною до річки. Поскидали ми сорочки. Купались ми, купались, а потім вискочили з води та давай качаться по гарячому піску. Один пастушок наглядів калюжу під вербами. Ми побігли до тієї калюжки, пообмазувались чорною гряззю. Так нам смішно, що ми усі стали чорні, як чорти. Я знав, що мама мені за цю мазанину дала б на закуску зо дві або зо три кислиці; але все-таки обмазався усей гряззю, навіть лице й лоба обмазав. В березі стояв човен. Хлопці повлазили в човен та давай стрибать з човна в воду на бік, де було води по пояс. Я довго дивився та й думав: "Ви скакаєте в воду, як маленькі, а от я скочу так, як плигають парубки з каменя або з гатки в воду". Розігнався я з берега, побіг по човні та плиг в воду з самісінького носа човна на глибиню! Хотілось мені почваниться перед хлопцями, так я й не знав, де та сміливість узялась. Скочив я в воду; думав, буде мені по шию, але примічаю, що ногами дна не достаю та все тону глибше. Плавать я ще не вмів; та й ніхто з нас ще не вивчився гаразд плавать. Я пригадав тоді вперше, що люде топляться в воді, і в мене в душі похололо. Черкнувся я ногами об дно, примічаю - несе мене вода вгору. Я вирнув на світ, б'юся руками й ногами та й криконув що було сили. Але чую, я знов потопаю, знов пірнув під воду. Тягне мене на дно, неначе руками. Вже мені дух вода забиває, вже мені важко дихати. Я роздявив рота й хотів дихнуть, а вода пішла в рот, і я її п'ю та й п'ю. Я втямив, що топлюся, що я тут сяду на дно та й не вирну більше наверх з води і тут мені буде смерть. Я знов черкнувся об дно, почав борсаться в воді. Вода мене знов винесла наверх. Я липнув очима, побачив світ і знов крикнув. Мабуть, на моє щастя, саме тоді находилась якась молодиця: прийшла в берег плаття прать. Кинулась вона в воду, вхопила мене за чуб та й винесла на берег. Дивлюсь я, пастушки стоять ні живі ні мертві, тільки очі повитріщали та роти пороздявляли. Прибіг я додому, та вже й мамі нічого не кажу за те. Але капосна молодиця швидко після того стрілась з мамою та й розказала. Дала мені мама доброї прочуханки й заборонила зовсім виходить з двору та гуляти на вигоні.

Але як його в світі всидіть вдома, коли для мене був двір тісний. Вже я й по покрівлі лазив: і по коморі, і по клуні, і по стайні; вже й заглядав в голубині гнізда, дер горобині гнізда, скинув палицею одно ластовине гніздо, викидав горобині яєчка з гнізд та розбивав їх навіщось об колоду; але самому без хлопців було невесело дерти. Бігав я по дворі, ганяв по садку, а мене все бере нудьга без хлопців. Тягне мене та й тягне на вигін до компанії.

Ото раз надвечір нудився я, нудився та й думаю: не видержу більше, піду крадькома та потаєнці до пастушків. От і пішов я, тільки не через ворота, а через садок. Перебіг садок, виліз на тин, плигнув зопалу через тин в колючки, поколов собі колючками литки, набрався реп'яхів, як та вівця, а далі дременув на вигін що було сили. Біжу я, дивлюсь - ягнят не видно і пастушків нема. А далі думаю, що пастушки погнали ягнята до царини на кінець вигону. Прибіг я до царини, і там нема пастушків. Я й не догадався, що вони погнали ягнята на другий кінець вигону, під чагарник. Мені здалося, що вони пасуть десь за цариною. Вибігаю я за царину, їх нема. Я побіг шляхом попід високим житом, що вже викидало колос, а поперед мене біжить чубата посмітюха та так недалечко од мене. Мені здавалось, що вона молоденька і я її зловлю руками та й принесу сестрі на гостинець. Що добіжу до неї, то вона зніметься та й перелетить далі на ступенів два понад самісінькою травою. Я знов за нею, а вона од мене: неначе дражниться зо мною. Біг я, біг, а посмітюхи не впіймав. Коло невеличкого мосту вона знялася з місця та й полетіла в жито.

Добіг я до мосту. Коло мосту так гарно та зелено. Під мостом дзюрчить малесенька річечка по камінцях. Понад річкою зелена трава. Я побіг до річечки, вглядів камінці, кидав тими камінцями в воду, влучав в жаб, а далі задумав загатить гребельку й зробить ставок та й почваниться потім перед хлопцями: дивіться, мов, яке я диво вчинив. Загатив я гребельку; вода спинилась, стала й почала розливаться на зелені бережки. Я проробив посеред гребельки спуст для лотоків. Отут, думаю, поставлю млинка, та ще якби так зробить, щоб він крутився, ще й борошно мололось, як у млині. Ото хлопці з дива очі повитріщали б на мій млин! Я глянув під міст, а там так чудно, якось неначе в хаті: і дві стіні по боках, і стеля зверху, і неначе двоє здоровецьких дверей - одні проти других. Я пішов під міст, ліг на м'якій травиці та й задивився на потічок, як він булькотить, переливаючи воду з камінчиків на камінчики. Я дививсь та дивився, роздивлявсь. Так мені чудно під мостом, бо я ще зроду не був ніколи під мостом. Лежав я, пацав ногами, думав, як то мій млинок буде молоть, а з-під млинка буде борошно сипаться в маленький мішечок, - та й незчувся, як і заснув.

Вже й сонце зайшло, а я сплю. Як прокинувся я, то вже почало на світ благословиться. Прокинувся я та й лежу, а мені здається, що я лежу в себе вдома на ліжку та чогось прокинувся вночі, чи що. Тільки глянув я на один бік, передо мною якесь здоровецьке вікно сіріє: таке здорове, що в його чоловік сміливо увійшов би, не схиливши голови. "Що це таке? - думаю я. - Чого це наше вікно за ніч стало таке здорове? Я чув, як батько недавно казав, що нашу кімнату будуть розкидать та перебудовувать заново. Може, це теслі за ніч встигли вже розібрать стіну", - думаю я лежачи. Коли повернув я очі на другий бік - і там сіріє таке саме здорове вікно. "Що це за випадок стався вночі!" - думаю я. Лапнув я під собою, щось м'яке підо мною, неначе кожух; а я пам'ятаю, що мама ніколи не стелила мені кожуха на ліжку. Дивлюся я вгору, стеля чогось чорна, неначе сажею обмазана. То було коли прокинусь, липну очима на стелю, то вона все біла влітку, а взимку сіра; а це чогось стала зовсім чорна. Ото лежу я та спросоння собі це все митикую. Коли прислухаюсь, коло мене близько щось дзюрчить, неначе потічок або течія тече по камінцях: кап-кап, ляп, дзюр-дзюр! Зовсім вода шумить та булькає. "Що це за диво! - думаю я. - Де ж це в хаті взялась річечка, та ще й неначе тече через кімнату близько од мого ліжка". Вже я трохи прочумавсь, та все лежу, прислухаюсь, чи не заговорить десь в другій кімнаті мама, чи не крикне десь тато. Коли чую, хтось ніби по стелі йде й бубонить. Я прислухаюсь і виразно чую: "Господи помилуй, господи помилуй, слава отцю й сину і святому духу, нині й присно і вовіки віков, амінь. Отче наш, оже єси на небесь.." Це, мабуть, батько встав та голосно богу молиться, бо мій панотець мав звичай вранці молитись голосно, ходячи по кімнатах. "Але ж, - думаю я, - чого це він виліз на горище богу молиться! Або, може, то наймит ходить по горищі та голосно богу молиться: це не тато", - міркую я собі. Коли тут щось як загуркотить! Як залущить стеля! Чую на свої вуха, що попереду застукали кінські копита, а за ними покотився віз; а дошки в стелі аж лущать.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вітрогон - Іван Нечуй-Левицький, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам'ятаю, мені було років шість або сім, як це діялось. Батько мій був тоді економом в одному селі. Економія стояла сливе край села, вся обсаджена вербами й тополями. За економією слався до кінця села широкий вигін, де весною і влітку пастушки пасли ягнята. Дома не було мені з ким гулять.