# data[].attributes.body
Da Habyarimana kom til magten i 1973, forbød han alle politiske partier undtagen han eget MRND (Mouvement Révolutionaire National pour le Développement) Først i slutningen af 1980'erne opstod der oppositionsgrupper, som var imod et-parti systemet.

Efter Arusha-aftalen som var en trussel for alle dem der var skyldige i overgreb på menneskerettighederne, blev der oprettet en overgangsregering med repræsentanter fra RPF og andre politiske partier.

- Cristiana

# data[].attributes.body
Den 1. oktober 1990 gik Rwandas Patriotiske Front (RPF bestod af 2500 mand og blev ledet af generalmajor Fred Rwigyema) over grænsen. Årsagen til at de angreb Rwanda, var at de ville tvinge landets præsident til, at give flygtningene tilladelse til at vende tilbage til Rwanda. To dage efter invasionen blev Fred Rwigyema dræbt. Paul Kagame overtog lederskabet.

Der foregik bombardementer i Kigali. Det var Habyarimana der stod bag det. Han brugte det imod sine politiske modstandere.

Arusha-aftalen
Habyarimana blev tvunget af Frankrig og USA til at mødes med RPF i 1992 og 1993 for at stoppe krigen. Der gik 13 måneder før begge parter blev enig om en fredsaftale. Aftalen ville give tutsierne lov til at flytte tilbage til Rwanda og deltage i regeringen. Men selvfølgelig var mange hutuer imod aftalen, og planlagde andre måder til at komme af med tutsierne.

- Cristiana

# data[].attributes.body
Europæernes ankomst til Rwanda påvirkede samfundsstrukturen i landet, og forholdet mellem de forskellige befolkningsgrupper. De belgiske koloniherrer
ændrede bl.a. magtforholdet mellem hutuer og tutsier, så tutsierne i vid
udstrækning kom til at bestemme over hutuerne. Det fik hutuerne til at
distancere sig fra tutsierne og lagde fundamentet for splittelse og mistro.
Etniske identitetskort
Belgierne besluttede i 1933 at dele befolkningen i tre grupper: hutuer, tutsier og twa-folket. Alle fik målt deres højde, længde på næsen og øjneformen. De høje blev kald for tutsier, de lave og bredde blev kald for hutuer. derpå fik alle et identitetskort.
Reformer ændrer magtforholdet
Rwanda var indtil 1920'erne inddelt i provinser, diskriter og bakker hvor en bakke var den mindste administrative enhed. Bakkerne blev styret af tre forskellige ledere der havde hvert sit ansvarsområde. En var ansvarlig for landbruget
og inddrivelse af jordskatter, en anden tog sig af befolkningen og rekrutterende mænd til kongens hær, mens den sidste fastlagde grænserne for græsnings arealerne. Mens de sidste to sædvanligvis var tutsier, så var lederen af landbruget som hutu.
Belgiske koloniherrer
Rwanda kom under tysk kolonistyre i slutningen af det 19.århundrede. Efter Tysklands nederlag i første verdenskrig i 1918 blev Rwanda overgivet til Belgien, der administrerede
landet indtil dets selvstændighed i 1962. For både tyskerne og belgierne gjaldt det om at bestyre Rwanda med færrest mulige
omkostninger, men med det højest mulige udbytte. Derfor valgte koloniherrerne i første omgang at gøre brug af det allerede eksisterende og velfungerende administrationssystem hvor kongen var omdrejningspunkt.
Tutsierne placeres på magten
Det belgiske kolonistyre opererede ud fra en raceteori om, at tutsierne var hutuerne overlegne. Rent fysisk mentes tutsierne at ligne europæerne mere end både hutuerne og twa-folket, hvilket fik europæerne til at antage, at tutsierne derfor måtte være europæerne mere lig i intelligens. Dertil kom at både kongen og store dele af eliten var tutsiere, hvilket understøttede europæerned opfattelse af, at der var kvalitativ forskel på de forskellige folk i Rwanda.
Revolutionen i 1959
I slutningen at 1950'erne steg hutuernes utilfredshed med tutsierned dominerende magtposition, og i 1959 lykkedes det for hutuerne at gennemføre et magtskifte, så det var dem, der kom til at sidde på magten. I de følgene tre årtier blev landet styret af hutuer og på denne måde blev tutsierne undertrykket og flygtede.

# data[].attributes.body
I 1980’erne oplevede Rwanda en økonomisk nedtur og kraftig befolkningsvækst, der
lagde ekstra pres på landbrugsressourcerne. Det var med til at øge oppositionen mod
styret, der favoriserede en lille hutu-elite, der begyndte at frygte, at den ville miste sine privilegier. Samtidig betød den stigende fattigdom på landet, at landbefolkningen kunne
påvirkes af elitens budskab: Tutsierne var skyld i alle problemerne. Rwandas gæld voksede næsten konstant i løbet af 1980’erne, og i 1992 skyldte Rwanda over 870 mio. dollar væk. Både arbejdsløsheden og inflationen steg kraftigt i perioden. Den dramatiske økonomiske nedtur var medvirkende til, at flere og flere begyndte at stille krav om økonomiske reformer. Mens mange var utrolig fattige, så levede en lille elite nemlig godt takket være korruption og vennetjenester. Økonomiske og politiske reformer ville kunne true denne elites behagelige eksistens, og den modsatte sig derfor tanken om reformer.
Dramatisk økonomisk nedtur
Rwandas gæld voksede næsten konstant i løbet af 1980’erne, og i 1992 skyldte Rwanda over 870 mio. dollar væk. Både arbejdsløsheden og inflationen steg kraftigt i perioden. Den dramatiske økonomiske nedtur var medvirkende til, at flere og flere begyndte at stille krav om økonomiske reformer. Mens mange var utrolig fattige, så levede en lille elite nemlig godt takket være korruption og vennetjenester.
Pres på landbruget
Da over 90 % af Rwandas befolkning lever af landbrug, så har spørgsmålet om land altid stået højt på dagsordenen. I løbet af
1980’erne blev spørgsmålet mere presserende på grund af en høj fødselsrate, som betød, at andelen af mennesker, som skulle leve af den samme jord, steg. Mange bønder begyndte at dyrke deres jord mere intensivt, hvilket endte med at udmarve jorden. Flere bønder forsøgte også at dyrke jorden på bakkeskråninger, selv om regnvejr ofte skyllede både jorden og høsten væk. Udviklingen betød, at en voksende del af befolkningen led af underernæring og fattigdom. Værre blev det i 1988 – 1989, da tørke kostede over 300 mennesker livet på grund af manglende afgrøder, mens flere tusinde gik over grænsen til Tanzania på jagt efter mad.