# data[].attributes.headline
10 Всесвітня історія 

# data[].attributes.subject
10 Всесвітня історія 

# data[].attributes.body
Гісем О. В., Мартинюк О. О.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Теми курсу

Розділ I. Перша світова війна. Війна та революції. § 2. Початок Першої світової війни
розпочати роботу

§ 4. Воєнні кампанії та події 1917-1918 рр.
розпочати роботу

Розділ VIII. Повсякденне життя та культура в міжвоєнний період. § 35. Освіта та наука. Література й мистецтво
розпочати роботу

# data[].attributes.attachment_link.title
Iнтерактивне навчання

# data[].attributes.attachment_link.description
Теми курсу Розділ I. Перша світова війна. Війна та революції. § 2. Початок Першої світової війни розпочати роботу § 4. Воєнні кампанії та події 1917-1918 рр. розпочати роботу Розділ VIII. Повсякденне життя та культура в міжвоєнний період. § 35. Освіта та наука. Література й мистецтво розпочати роботу

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО Історія України онлайн. Тема 20. Україна у Першій світовій війні

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна у Першій світовій війні 1914-1918 роках

# data[].attributes.attachment_link.title
Лекція 20. Україна в Першій світовій війні. ЗНО з історії України

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в Першій світовій війні (укр.) ЗНО з історії України. НМТ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Тема: Україна в геополітичних планах країн Антанти і Центральних держав. Воєнні дії на території України в 1914-1917 рр.

Світова війна - глобальне
протиборство коаліцій держав із
застосуванням
засобів збройного насильства,
що охоплює велику
частину країн світу.

Перша світова війна -
глобальний збройний конфлікт,
який розвивався перш за все
в Європі
від 28 липня 1914
до 11 листопада 1918 року.

Військово-політичний блок -
закріплене відповідним
міжнародним договором
об'єднання держав, статутні
документи якого передбачають
спільні дії військового
характеру, зокрема для
підтримання міжнародного миру
і приборкування актів агресії
проти його членів.

Троїстий союз -
військово-політичний блок
Німеччини, Австро-Угорщини та
Італії, який склався в 1879-1882
рр. і був спрямований проти
Франції і Росії.

Антанта (від фр.- сердечна
угода) - військово-політичне
угрупування, основними
членами якого були Велика
Британія, Франція та Росія.

ТРОЇСТИЙ СОЮЗ
Німеччина, Австро -
Угорщина, Італія
АНТАНТА
Франція,
Англія, Росія
1. Встановлення світового панування.
2. Загарбання чужих територій.
3. Встановлення контролю за ринками збуту
та джерелами сировини.
4. Послаблення народних виступів за
соціальне та національне визволення.
5. Знешкодження опозиційних політичних
сил.

Ринок збуту в широкому сенсі - будь-який
економічний простір для
пропозиції товарів і послуг, що є
кінцевою метою господарської
діяльності підприємства.

Трудові ресурси -
це частина працездатного
населення: чоловіки віком від
16 до 65 років та жінки віком від
16 до 60 років.

Джерела сировини - це
природні або інші матеріали, які
економічно вигідно
переробляти в готову продукцію

Із записів німецького
публіциста Пауля Рорбаха
"Хто володіє Києвом, той має
ключ від Росії".

Ставлення населення і
політиків Наддніпрянщини до
війни

Українські політичні сили Наддніпрянщини
Назва
Характеристика
Товариство українських поступовців
(ТУП)
Закликали до підтримки Російської імперії, сподіваючись
на надання Україні автономії в майбутньому; пізніше
перейшли на позиції нейтралітету
Українська соціалдемократична
робітнича
партія
(УСДРП)
Розкол у партії: група на чолі із С. Петлюрою виступила
на боці Російської імперії; група на чолі з В. Винниченком
засудила війну та відстоювала ідею автономії України
Карпато-Руський
визвольний
комітет
Створений у Києві емігрантами з Галичини; виступав за
возз'єднання всіх українських земель у складі Російської
імперії, поширював серед галичан заклики зустрічати
російські війська як визволителів
Комітет ПівденноЗахідного фронту
Всеросійського
союзу земств і міст
Створений із метою підтримки російської армії;
членами комітету були відомі представники українського
національного руху - А. Вязлов,
Д. Дорошенко, А. Ніковський

Головна Українська
Рада (ГУР) - міжпартійна
організація, засновниками якої
були Українські національнодемократична, радикальна,
соціал-демократична партії.
Координаційний центр захисту
інтересів українців АвстроУгорщини

Союз визволення
України (СВУ) - політична
організація, утворена у Східній
Галичині, головною метою якої
було проголошення
самостійності та соборності
України.

Назва
ГУР
Програмові * Посідали
засади
антиросійську позицію.
* Підтримка
австрійського уряду у
війні.
* Активна участь у
формуванні військових
підрозділів УСС.
* Виступали за
утворення
незалежної Української
держави
СВУ
* Утворення
самостійної
Української
держави.
* Утвердження
демократичного
устрою, надання
рівних прав і свобод
представникам усіх
національностей.
* Співпраця з
урядами
Німеччини та
Австро- Угорщини

22. Українці в арміях воюючих держав

23. Національне військове формування - сукупність військових об'єднань та органів управління ними, мають постійну чи тимчасову організацію, о

Національне військове
формування сукупність військових об'єднань та
органів управління ними, мають
постійну чи тимчасову організацію,
оснащені зброєю та бойовою
технікою і призначені для захисту
національних інтересів.

Легіон Українських січових
стрільців - українська
військова частина у складі
австрійської армії, що діяла на
російському фронті
1914-1918 рр.

25. Василь Вишиваний (Вільгельм Габсбург) Полковник Легіону Українських Січових Стрільців

26. Коссак Григорій, комендант УСС, полковник, Начальний комендант УГА

27. Михайло Галущинський, Комендант Легіону УСС, віце-маршал сенату Польської Республіки.

Михайло
Галущинський,
Комендант
Легіону УСС,
віцемаршал сенату
Польської
Республіки.

28. Жупан з прототипу форми Українських січових стрільців

29. Воєнні дії на території України в 1914-1917 рр.

Воєнні дії на території України у 1914-1917 рр.
Дата
Подія. Результат
Серпень-вересень Галицька битва. Захоплення російською армією
1914 р.
Галичини, Буковини, частини Карпат
Кінець 1914 -
початок 1915 рр.
Позиційна війна на Східному фронті
Березень 1915 р.
Взяття російською армією Перемишля
Квітень 1915 р.
Контрнаступ німецько-австрійських військ у
Галичині. Відступ російської армії. Польща, Західна
Україна, Західна Білорусь, частина Прибалтики
опинилися під контролем Німеччини
Квітень-травень
1915 р.
Запеклі бої УСС із російськими військами на горі
Маківка в Карпатах. Відступ російських військ по всій
лінії фронту
Осінь 1915 р.
Російська армія залишила Польщу, Литву, Буковину,
Східну Галичину, частину Латвії та Білорусії, п'ять
повітів Волині

Кінець 1915 -
початок 1916 рр.
Стабілізація фронту. Позиційна війна
Травень-червень Брусиловський прорив, наступ російських військ на
1916 р.
Південно-Західному фронті під командуванням
генерала О. Брусилова, прорив австрійської лінії
фронту, захоплення російськими військами Східної
Галичини, Буковини, Волині. Лінія фронту залишалась
незмінною до літа 1917 р.
Весна-літо
1916 р.
Контрнаступ німецьких військ. Зупинення посування
російської армії
Серпень-
вересень
1916 р.
Битва УСС із російськими військами в районі гори
Лисоня під Бережанами
Червень 1917 р.
Невдалий наступ російської армії на львівському
напрямі. Витіснення російських військ із Галичини,
Буковини. Стабілізація фронту до укладення БрестЛитовського мирного договору між РСФРР і Н
імеччиною (3 березня 1918 р.)

32. Окупаційний режим- зайняття збройними силами однієї держави частини або всієї території іншої держави без отримання суверенних прав на н

Окупаційний режим- зайняття
збройними силами однієї держави
частини або всієї території іншої
держави без отримання
суверенних прав на неї.

33. Генерал-губернаторство - в Російській імперії у 1775-1917 роках велика адміністративно-територіальна одиниця, до складу якої входила одна

Генерал-губернаторство -
в Російській імперії у 1775-
1917 роках велика
адміністративно-територіальна
одиниця, до складу якої
входила одна або
кілька губерній.

34. Галицько-Буковинське генерал-губернаторство - тимчасова адміністративно-територіальна одиниця, створена урядом Російської імперії на

Галицько-Буковинське генералгубернаторство - тимчасова
адміністративно-територіальна
одиниця, створена
урядом Російської
імперії наприкінці 1914 року на
завойованих російськими військами
землях Галичини, Буковини і Посян
ня з центром у місті Чернівці.

35. Позиційна війна - війна, в якій збройна боротьба ведеться переважно на суцільних, відносно стабільних фронтах. Як правило, характеризуєт

Позиційна війна - війна, в якій
збройна боротьба ведеться
переважно на суцільних, відносно
стабільних фронтах. Як правило,
характеризується високою
щільністю військ і розвиненим
інженерним забезпеченням
позицій.

36. Бойовий шлях Легіону Українських січових стрільців

* Кінець серпня 1914 р. Формування першої
(Дмитро Вітовський) і другої (Ераст Коник) сотні у
м. Львів
* 30 серпня 1914 р. Передислокація легіону УСС
до м. Стрий
* 3 вересня 1914 р. Складення січовиками
присяги
* Початок вересня 1914 р. Передислокація
січовиків до с. Страбичово і с. Горонда
* 28 вересня 1914 р. Перші бої січовиків на
Ужоцькому і Верецькому перевалах
* Вересень 1914 р. Дії партизанських двадцяток
січовиків у Карпатах

* Жовтень 1914 р. Участь УСС у контрнаступі
австрійських військ
* Грудень 1914 - січень 1915 рр. Охороннорозвідувальна служба на Карпатських перевалах
* Січень 1915 р. Участь УСС в австро-німецькому
наступі в Карпатах
* 29 квітня - 2 травня 1915 р.
Бій на горі Маківка
* 30 травня -1 червня 1915 р.
Бої біля м. Болехів
* Кінець червня 1915 р.
Бої за м. Галич
* 28 серпня - 2 вересня 1915 р.
межиріччі рік Серет і Стрипа
Бої стрільців у
* 10 жовтня - 3 листопада 1915 р.
Семиківці
Бій біля с.

* Грудень 1915 р
у полк
Переформування куренів УСС
* 17 серпня 1916 р. Поразка полку УСС біля с.
Потутори, стрільці не змогли стримати
російського наступу
* Серпень 1916 р. Наказ про розформування
полку і створення на його основі двох куренів бойового і резервного
* Вересень 1916 р. Розгром УСС біля м.
Бережани (г. Лисоня). Із полку залишилося 150
осіб
* Вересень 1916 р. - лютий 1917 р. Період
переформування і поповнення підрозділів
стрільців.

Культурно-освітня діяльність стрільців на
Волині
* Лютий 1917 р. Повернення стрільців на
фронт під командуванням Ф. Кікалля
* Червень - липень 1917 р. Бій біля с. Конюхи
теперішньої Тернопільської області
* Липень 1917 р. Похід до ріки Збруч
* Січень - листопад 1918 р. Похід на
Правобережжя. Бій з більшовиками біля м.
Херсон і м. Олександрівськ. Участь у
німецько-австрійській окупації. Повернення на
Буковину

Домашнє завдання
п.10, 11, 12, конспект
Підготувати календар:
УКРАЇНА В РОКИ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ
ВІЙНИ (1 рік на вибір з 1914 по 1917 рр.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в геополітичних планах країн Антанти і Центральних держав. Воєнні дії на території України в 1914-1917 рр - презентация онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Світова війна - глобальне протиборство коаліцій держав із застосуванням засобів збройного насильства, що охоплює велику частину країн світу. Перша світова війна - глобальний збройний конфлікт, який розвивався перш за все в Європі від 28 липня 1914 до 11 листопада 1918 року.

# data[].attributes.body
5

# data[].attributes.body
4

# data[].attributes.body
3

# data[].attributes.body
2

# data[].attributes.body
1

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
// Оксана Кузьменко

Двадцяте століття почалося не з календарного відліку, а з 1914 року, коли вибухнула Велика війна. Саме ця катастрофічна подія вивела нові формули обрахунку цінності життя. Гострі переживання емоцій перед лицем повсюдної смерті посилювали усвідомлення трагічності Долі. Для мільйонів людей невідворотність фатуму виразно проявилася в роки Першої світової війни, що завершилася падінням двох імперій, а також у тоталітарний нацистсько-сталінський період, що зумовив Другу світову війну. В українській усній творчості цей досвід кількох поколінь кодований уявленнями, які сформували особливу фольклорну картину світу.

Концепт ВІЙНА: семантика, типологія та художні форми репрезентації травми

Образ війни у фольклорі дуже давній і стійкий. У світовому масштабі, мабуть, не існує національного фольклору, у якому не була б присутня тема міжетнічних протистоянь, що демонструє різні виміри осягнення війн: від епічно-героїчного до лірично-епічного. У слов'янському фольклорі воєнні лихоліття відобразилися зокрема в рекрутських та солдатських піснях, в історичних переказах, легендах. Однією з найяскравіших сторінок є творчість ХХ ст., яка показала інший "образ світу і душі людини у фольклорі" [1], акумулювавши в собі думки і настрої суспільства.

У світовій історії та культурі війна є одним із важливих об'єктів дослідження. Війни давнього часу вивчають у контексті теорій "убивчих інстинктів", "рушійних сил", що виправдовують міжусобиці та насильство поміж людьми [2]. Натомість світові, національно-визвольні, громадянські війни недавнього минулого розглядають крізь призму "терору" (із латинської - сильний страх, жах), що оцінюється як соціально-історичний феномен і має різні виміри та символічне кольорове вираження ("чорний", "червоний"). Людина наділяє поняття війни ключовими етичними протилежностями: ділить на "зло" і "добро", переходить від низького і гостро негативного до героїчного. У цьому "акті ґвалтовного примусу" (як означив війну німецький теоретик Карл фон Клаузевіц,) виявляється природа людського насильства, як індивідуального, так і загальнодержавного, у якому воно було піднесено до основоположних засад життєдіяльності держави (німецький нацизм, сталінський тоталітаризм). Так, узагальнюючи особистий досвід, селянин з Київщини художньо змалював портрет війн на українських теренах 1914−1921 рр. та їхню злочинність щодо мирного населення:

" І не кажіть! Такого лиха натерпілися, що як згадаєш, то волосся на голові наче догори лізе. Всяк бив, всяк зобижав, хто хотів, той бив. То білі, то чорні, то червоні, то німець, то бандіти, то чорти, діяволи - а ти, дядьку, всякому їсти дай і підводу дай та ще й сам бере. [...]" [3].

Ці свідчення 1922 року є типологічно близькими із фрагментами переказів, записаних у 1989 р. на Кубанщині та у 2001 р. на Запоріжжі:

" Приходять - кажуть білі. Через нєсколько днєй ідуть красні. У лошаді хвости обрєзани. А там синії, голубі билі. Єдуть, а на шапках лєнта. Білі - значіть білі. Тоди всєх боялись. Забирали всьо. І білих вигнали. Красні. Сєгодня заходять, сривають двері. А завтра - послєзавтра білі ето творять. " (Кубанщина) [4];

"[...] Коли батько народився - ой, не знаю. А помер давно, давно, ще до войни помер. Ще й ту войну, у першу, як білі, красні прийшли, дуже давно " (Запоріжжя) [5].

Зіставлення показало стійкі означення на маркування ворога ("білі", "червоні", "чорні", "сині"), що є важливими елементами колірного коду, притаманного українській та загальнослов'янській поетичній системі.

Важливим чинником формування концепту "війна", в основі якого лежить відповідна лексема зі значенням " організована збройна боротьба між державами, суспільними класами тощо" [6] є самобутність національного характеру та фольклору українців. Про українське бачення суті ведення війни як визволення з-під будь-якого гніту (фізичного, релігійного), а не як бажання вести війну заради захоплення і наживи, писав ще М. Драгоманов у своїй праці "Нові українські пісні про громадські справи (1764−1880)"[7].

Історичні думи і "політичні" пісні, історико-героїчні перекази та оповідання про війни, козацькі, рекрутські, жовнірські (солдатські) баладні пісні та коломийки, стрілецькі та повстанські співанки-хроніки - це ті жанри українського фольклору, у яких тема війни і війська, конфліктів та протистоянь часто є домінантною або ж генеральною. Інформативна функція цих жанрів спрямована на передачу універсальних відомостей про війни, які відбувалися на українських землях. Війна стає символом двобою героїв з ворогом (татарами, польською шляхтою, російською імперською навалою, німецьким нацизмом та сталінським геноцидом).

Існує кілька наукових гіпотез, що стосуються особливостей козацького героїчного епосу, семантичні коди якого найбільше впливають на сучасну фольклорну картину війни. Одна полягає у тому, що героїчна дума є "принципово не мілітарна, а мирна. І оспівує вона не борню, а мир в найширшому розумінні цього слова, Божий, де визначальні людські почуття: схвильованість, радість, горе, печаль, віра, надія, любов максимально наближені до загальнонародних" [8]. Інша стосується тлумачення міфологічної опозиції життя - смерть, на основі якої вибудовується семантична пара мир - війна. Адже будь-який вихід, рух епічного героя за межі "свого" простору, за межі "України" завжди асоціюється з війною, а отже, зі смертю. І справді, динамічні процеси в народній традиції зумовили стереотипізацію пари понять "війна = чужина (" чужа сторона "), яка є типовою в східнослов'янській ліро-епіці середини XIX - початку ХХ століття. В українській традиції вона є сталою і для Першої, і для Другої світових воєн:

("У тій Росиї в неволі усе бідою віє", зап. 1915 р., Галичина)[9];
"Ой друже ж мій, друже, не жалій кріса,
Добий мого серця - чужа сторона, Передбачення війни
Чужа сторононька, ще й чужії люди,
Хто ж мя поховає, як мені смерть буде?"
("Ой війна, війна, війна світова", зап. 2014 р., Івано-Франківщина) [10].

Війна є однією з форм суспільних криз (посуха, епідемії, голод), що зумовлює відповідну поведінку людей - результат спільного драматично-трагічного переживання. Такий екзистенційний досвід виражається не лише в побутовій чи обрядовій поведінці, а й в усталених художньо-поетичних віршованих і наративних формах. Образ війни в українському фольклорі ґрунтується на стійких уявленнях, типових для багатьох народів Європи [11]. Війна є об'єктом вірувань, знаків-вісників та передбачень [12], зокрема метеорологічних прикмет. У східних слов'ян такі прецедентні ситуації часто зустрічаються в чутках [13], переказах та оповіданнях з мотивами кінця світу, у "віщих" материнських снах і текстах снотлумачень, де символічна мова видінь прояснює образ "смертельного всесвітнього холоду" [14]. Останні закріпилися в історичній епіці та ліро-епіці у мотиві "справедливого сну". Прагматична спрямованість цих знаків пояснює факти запису "віщих" снів у щоденниках фронтовиків.

В основі структури концепту "війна", який в українській творчості виражений низкою слів ("війна́", "во́йна", "войнóчка, "війно́чка", "войни́чка"), лежить міфологема мир / війна. Образ війни з історико-героїчного фольклору є ядром концепту, що у ХХ ст. наповнився новими значеннями. Комплекс народних знань відображає хронологію розгортання ключових подій війни: 1) передбачення, 2) початок, 3) драма, 4) кінець (наслідок).

У світовому фольклорі та українській усній традиції здавна побутували й далі функціонують твори, у яких фігурують пророцтва як мотив очікування війни ("Ей гварила мамічка, же буде войничка", зап. 1911 р. на Лемківщині; "Сього рочку война буде, / Й Бог не знає, кто жить буде", зап. 1962 р. на Закарпатті; "Війна мусит бути, бо вже йдуть рекрути " із пісні "Летіли гусоньки з далекого краю", зап. 2013 р., Івано-Франківщина). Неминучість війни та її передбачення - це мотиви багатьох історичних балад слов'янських народів. Вони з'являються також в оповіданнях про кінець світу, зокрема в одноепізодних текстах про "птахів із залізними дзьобами":
Лети ж, лети, зозуленько, до дочечки моєї,
Як живе і що робить, розкажи про неї.
" Баба мені розповіда́ли, шо то... Ді́тоньки, то прийде таке, шо буде поле всно́ване дротами (а з ким вони будут говорити, вони відки знали?). А птахи будут лі́тати з залізними дзюбами (а ви шо думали, а це літаки)..." [15].

Птахоподібні образи як метафора новітньої зброї ХХ ст. допомагають концептуалізувати апокаліптичний "залізний світ" (зокрема в образі "залізного поля"). З кінця XIX ст. така художня картина стала типовою для слов'янської селянської фольклорної традиції [16]: "... оснується світ дротами, і будуть бігать огненні колесниці" (із запису в Харківській губернії, 1870-і роки) [17].

Водночас усна творчість поповнилася конкретно-предметними військовими образами:

Технічний світ відображений також у прозових текстах, зокрема і про Другу світову війну. Скажімо, в образах німецьких танків, літаків, мотоциклів, автомобілів:

Названі інноваційні елементи вступили в певний художній конфлікт із архетипними образами, такими як пташка-вісник. Їх дуже активно продукувала українська народна творчість. Це відображено, наприклад, у стрілецьких та остарбайтерських піснях: [20]

Сиві[й] сокіл прилітає, дає знати мамі,
Жи забитий твій стрілець, повік віком амінь.

("Українські наші стрільці", зап. 1915 р., Відень)[21];

("Закувала зозуленька, сидя на дубочку", зап. 1943 р., Полтавщина) [22].

У прозі, зокрема в народних оповіданнях про Другу світову війну, використані прямі зіставлення "бо́мби = птахи". Це художнє порівняння продовжує фольклорну традицію поетизації руху (політ) та виявляє традиційне бачення неба як простору птахів:

"[...] Другого днє на Великдні коли церкви кидали бомби. [...] Бо то шо то було, бо се война! А ми так мали з сусідом на городі бункєр, побігли туда, як бомбили. Так я навіть пом'їтаю, як бігли в бункер. А то такі гі птиці в долину летіли ті бомби. Та як не пом'єтаю?! І ті вже збомбили " [23].

Поряд із сюжетами, у яких епітет " залізний" стає концептуальним вираженням війни, побутують перекази, де це означення функціонує приховано, проявляючись в образі епічної картини поля битви. Порівняння давніх і нових текстів дозволяє зробити висновок щодо продуктивності формули "поле основане дротами". Вона стає ядром прозових сюжетів та особливим образом в ряду з іншими, що уособлюють технічні новинки (кулемет, залізниця, телеграф, автомобіль, літак). За допомогою цих образів у народній свідомості закріпилася наївна форма відображення тогочасного інженерного прориву Першої світової війни, яку називають "війною нових технологій". У фольклорній традиції саме ці технологічні образи передували війні та виступали її причиною. Тим самим запускався звичний міфологічний механізм помилкових причинно-наслідкових зв'язків ("post hoc ergo propter hoc"). Про те, що будь-яка нова технологія вимагає і нової війни, пізніше, у 1951 році, напише філософ і літературний критик Герберт Маршалл Маклюен, який досліджував фольклор та популярну культуру періоду індустріалізації [24].
Початок війни
Напередодні Першої світової війни знамення кінця світу, пророкування тривалості війни та її наслідків для народів ворогуючих імперій відображали тогочасну політичну атмосферу. У перший рік серед населення панував оптимізм щодо швидкого завершення війни, як це видно із легенди про трьох царів і хрест, записаній у 1916 р.:

" ...Впав хрест із Риму, всі царі з'їхали си і підоймили той хрест, але німецький цар лиш трошки підніс, а наш [тут Франц-Йосиф I (1830-1916) - О.К.] таки добре підніс, бо наш мав віграти, а тоти всі програют, бо вони не могли піднести, а москаль ані трохи не підніс " [25].

У цьому творі мотив "хрест упав" виражає символіку християнського знака - його сакральні, оберегові, превентивні функції. Усні твори, сюжети яких пов'язані з різними віруваннями, зокрема у пророчі знаки війни, мають місце і в сучасній традиції Карпатського регіону:

" Тато мині казали, шо перед чотирнацітим роком косили, перед войнов австрійськов, то над селом замерьклоси, шо десь годину лежєли, а вітак зробилоси світло. Люди казали, шо шось буде нидобре. І вітак віпала война " [26].

Змістову та композиційну основу таких переказів становить метеорологічна прикмета, що провіщає низку нещасть героя. Мотив "затемнення сонця" відіграє роль кульмінаційної події, обумовлюючи подальший розвиток сюжету та важливу архаїчну опозицію "темне" - "світле", за яким "війна = темна справа". Відтак об'єктивізується концепт світла, що є фундаментальним і важливим компонентом думового епосу [27].
Драма війни
В очікуванні війни людина переживає сильне психоемоційне напруження, тривожні почуття. З цим відчуттям пов'язане існування загальнослов'янського фольклорного мотиву "божественного (космічного) передбачення війни і її наслідків" (напр., у польській пісні " Dnia pierwszego września rano słonko zaszło krwawo"("Дня першого вересня рано сонечко зайшло криваво") [28]. Традиційні способи тлумачення небесних об'єктів як вісників війни у новітньому фольклорі зосередилися довкола трьох образів: 1) "сонце", 2) "зірки" (чи одна падаюча зірка), 3) "стовп", семантика якого посилена кольором (" червоний", " вогненний"). Значна поширеність таких оповідей про тривожні знаки неба і землі вплинула на художню літературу. Астральні символи мають однакове значення передвісників війни як у творах про Першу світову війну (В тисяч дев'ятсот штирнайцятім році, раз, два, три,/ Сонце зійшло в крови, раз, два, три (зап. 1915 р.) [29]), так і про Другу (" Покáзувався був яки́йсь стовп. Я самá ви́діла. Перед війно́ю, то було три́дцять о́сьмий рік. В селі Єзупіль, туво́ (показує), показáв сі був стовп. Якийсь червóний такий. Ну, знак війни́. Бо всі лю́ди йшли́, бо то сі пока́зало якось так, не знаю, в оде́н час. Казáли, шо "буде якась ду́же вели́ка кáра Бо́жа. Буде війнá. Світова́".) [30].

В українському фольклорі слово "війна" часто виражене в повторюваних словосполученнях: "до війни", "на війну", "як война почалась", "після війни", що передають колективний чуттєвий досвід часу. Наприклад, у текстах переказів та оповідань такі вислови відіграють роль темпорального означення події. Час отримує через образ війни великий розлам, розрив; коли усі події притягуються до певних часових точок стосовно війни ( до війни, після війни і т.д.). Такий розлам нагадує великі потрясіння міфологічного часу, на кшталт Всесвітнього потопу:

" Колись, як ше була война, то коло Шацька була велика гора Піщана. І там як билися німці, то наше село їм здавалося як за горами. Од того і назвали Згорани " (Волинь) [31];

Клішовані фрази служать і хронології, й наповненню художнього образу, у якому "створюється не історія, а стан буття; тобто історія як оповідь, а не фіксація моменту чи моментів" [32].

У світовому та українському фольклорі сформувалася група мотивів, пов'язаних із відображенням буття героя (героїв) "на межі", що означає важливий (символічний) "перехід" та зміну стану, зокрема від миру до війни. Початок переходу, пов'язаний з почуттям тривоги особливо важливий. Тривога, маючи спільне походження зі страхом, вирізняється невизначеністю об'єкта, який можливо побороти і на основі якого можна було б проявити твердість та мужність. Людина, охоплена тривогою, повністю віддана їй, позбавлена опори і звичних життєвих орієнтирів [33]. "Людинознавчий канон" українського епосу проявляється у потужному моралізаторському компоненті знищеної братерської любові, що зокрема присутній у народних приповідках: " В війні брат брата не знає", "В війні нема брата, ні свата", "В війні хто дужчий, той ліпший", "Війна своє право має ".

Мотив "братовбивства" актуальний у народних оповіданнях, колізія яких полягає в гострих конфліктах членів однієї родини (наприклад, сюжети фольклору з часу Української революції "про синів, які билися за різну владу" [34]), представників однієї сільської громади ("про зраджених повстанців") чи національності (сюжети "про битву українських стрільців та українців-"москалів", яких звела один проти одного жорстока воєнна дійсність Першої світової війни, де "брат брата бив...").

Психологічний феномен війни, її потужне емоційно-чуттєве вираження найкраще передано ліро-епічними та ліричними творами. Аналіз мотивів показав, що війна у фольклорному тексті - це, передовсім, розлука (з матір'ю, дружиною, дітьми), причина розпачу та руйнування сім'ї, насильство над жінками і дівчатами, а також масове удівство та сирітство дітей. Останнє з переліку явище виступає наскрізним мотивом в історичному фольклорі ХХ ст.

("Є в полю криниця", зап. 1986 р., Хмельниччина) [35].

" Булá цісаре́ва дуже дóбра. Бо вонá [мати - О.К.], кáже, за неї дуже було дóбре нам.... Не бу́ло так тру́дно. Нас не притискáли так дуже си́льно. Аж як вона пішлá купáтисі десь там на курорті, і після тої купелі завари́лася... ну, війнá ви́бухла. Австро-угóрська війнá ... почáласі з того. І так воно як почáлосі, то ці́лий світ завоювáв: і ні́мці, і францу́зи, і москалі́, і поля́ки - всьо воювáло " [36].

Починаючи з другої половини XIX ст., у відомих фольклорних зібраннях представлено твори, що відображають різні і водночас типові картини воєнного повсякдення. Вони передають ідею марності життя українського рекрута, тривоги жовніра чи солдата, яких на фронтах чужих їм кровопролитних війн очікує поранення, втрачене здоров'я, каліцтво. Негативне ставлення до агресивної суті війни закріплює у фольклорі асоціацію " війна = (цісарська /солдатська) служба = смерть ":

("Оттам при долині, оттам при потоці", Городенківщина, зап. О. Кольберга)[37];

Перша світова змінила вимір війни. Вона тотально знецінила індивідуальне життя й право людини на вибір після створення і уведення в дію зброї масового знищення. Водночас відбулося ускладнення її фольклорного образу, який з героїко-епічного стилю зображення поступово перейшов у реалістично-моралізаторський.

У давніх епічних жанрах (билини, лицарсько-дружинні коляди, думи) образ виражався через розгорнуту метафору "війна = сівба" з допомогою низки дієслів, що виражають послідовні землеобробні дії: "поорано", "заволочено", "засіяно". Цей естетично довершений троп створено на основі символів аграрного походження, де основу порівнянь склали предмети холодної зброї (стріли, лук, меч).

Модернізація фольклору була пов'язана зокрема із запровадженням образу вогнепальної зброї, вербалізованого словом "куля", яке в українську мову потрапило через польське посередництво (kula) із середньонімецької мови. [38] Уособлюючи причину смерті на війні, образ кулі є типовим у соціально-побутових та історичних баладах: " перша (куля)", лихая, гостра, тяжка, сліпа, велика, стальовая, "дрібні (кулі)", гарматні. Завдяки іншим означенням, таким як германська, московська, французька, концепт "війна" в українських творах дістає етнічну маркованість: "а французькі кулі як органи грають", "від куль московських ся сокотити". Таким чином головна частина набою вогнепальної зброї, яка заступила раніше уживану холодну зброю (образ " гострої шаблі") візуалізує воєнну дійсність через предметну конкретику [39]. Відтак переносне значення кулі функціонує у кількох формах:

1) як метонімія війни (" Летіла куля через гору/ Та й ударила в грудь мою", "Будуть єї [сорочечку - О.К.] розшивати на війні кулями"),
2) як символ поранення (" Пришла куля з-пуд мацкаля, нужку поранила"),
3) як знаковий час "початку" ("А як вийшли каноніри у круглу долину / та пустили тяжку кулю аж у яворину"), причина загибелі сина, голови родини, війська ("Десь мого сина з війська нема, / Десь го забила кулялиха", "А там в Карпатах битва була, / Нашого тата куля вбила", "Сліпа куля вбивала людей [...]").

Незважаючи на те, що у час Великої війни були винайдені нові інструменти знищення людей, найдоступнішою залишалася стрілецька зброя, яка й була об'єктивована фольклорною мовою. Попри різні модифікації зброї (автоматичні гвинтівки, кулемет = " машинґве́р", гармата = " канόн"), у фольклорних творах найбільш задіяним залишається мотив "куля влучає в груди":

("В штирнацятім році дощ накрапав", зап. 1915-1916 рр., Галичина).

У прозових творах, зокрема у фронтових оповіданнях, куля переслідує вояка, виступаючи фантомом смерті. Її фізичні параметри у художньому творі часто посилює звуковий ефект, переданий метафорами, порівняннями ("кулі свищут", " машинґвер б'є, як бузьок калатає, падут хлопці як трава " [40]).

Мілітарний образ кулі популярний у фольклорі усіх слов'янських народів. Однак він має семантичні відмінності, часто протилежності, за якими куля "чужа" / "своя", "вбиває" / "не бере". Важливо, що під час зіставлення можна побачити різницю в етностереотипізації, адже для одних куля - це беззаперечний носій зла (смерті):

в українській жовнірській пісні:

Кулі биють, кулі за кулями,
Іде кровця долов ярочками [41];
у словенській воєнній:
Krogle gredo na nas,
kako spod neba dež [42];
у польській партизанській:
Jeśli z woli Boga od kuli zginiemy,
będziem w niebie z klucznikiem żyć [43];
І шкода сліз і шкода жалю,
Бо ти осталася одна,
За тебе знайду кращу кралю,
Та краля пишна - то війна.
для інших - знак зухвалості та жорстокої бравади, як-от у російських піснях часу Першої світової війни:

Пусть свищут пули, льется кровь,
Пусть смерть несут гранаты, -
Мы смело рвемся на врага,
Мы русские солдаты [44].

У семантичне поле поняття "куля" поступово входить значення "нова зброя", що узагальнює воєнні предмети, породжені війнами ХХ ст. Очевидним є процес зміни когнітивних установок:

("Ой були ми на урльопі", зап. 1899 р., Покуття) [45];

Слово "куля", вжите у множині, набуває додаткового значення, за яким "кулі = причина масової загибелі людей". Скажімо, дуже давня пісня " Чорна рілля ізорана ще й кулями засіяна" сьогодні містить заміну в зачині "і трупами засіяна, гей, гей", що увиразнює нову асоціативну пару "куля = трупи" [47].

У творах про Другу світову війну образ конструюється через суб'єктивний погляд героя і його поведінку, яка представлена двома відмінними між собою сюжетними лініями. В одній, що більше притаманна стилю героїчних повстанських та партизанських пісень, боєць вступає у смертельний двобій із ворогом, свідомо жертвуючи життям заради свободи. В іншій - він перебуває в полоні чуттєвих рефлексій, і в цьому виявляється подібність із творами з Першої світової війни. Порівняймо два уривки, де використано однотипні художні прийоми, що змальовують парні образи недолі = неволі. У першому тексті головний персонаж - це австрійський жовнір, котрий перебуває в російському полоні, у другому - остарбайтер, який важко працює на заводах Третього Рейху. Очікуючи кінця війни, обидва переживають її як сильне особисте горе, викликане втратою близьких, тугою за сім'єю та рідним домом в умовах неволі:

Каждий плінний у неволі все тяжко вздихає,
Бога просить та й щоднини мира виглядає.
Так і я попавсь в неволю, як риба у сіти,
Скучно мені за родинов на чужині жити.
Бо я тут на чужині марно пропадаю,
Я свою рідну сторононьку щодня виглядаю [48];

Віє вітер, гне дерева,
Гне та нагинає,
Плаче мати на Вкраїні
Сина дожидає.
...
Поїхав він на чужину
Не з своєї волі -
Прийшли кати, закували,
Забрали в неволю [49].
Кінець війни
У прозових творах часів польсько-української (1918-1919) та німецько-радянської війн (1941-1945), часто зустрічаються мотиви "герой голодує", що утворює смислову пару "війна = голод". Натомість у піснях негативні конотації більше проявляються за допомогою художніх означень формул: "война нещасна", " страшна́ ...", " жорстока ...", " проклята ...". Епітети вказують на перевагу антропоцентричного чинника у побудові фольклорного образу. Стан душі, надія, доля та буття людини у війні переважають інші загальноприйняті (нейтральні) означення ("... світова війна", "Чи тямите, люди добрі, європейську войну"). У піснях-хроніках чуттєво-психологічний ракурс оповіді сильніший, він проявляється в зворотах, що мають дидактично-іронічний зміст:

Вислів "страшна війна" набув статусу постійного компонента саме з Першої світової ("Та вибухла страшна війна у штирнастім року / Ой вибухла страшна війна, люде-сь зажурили"; "Під Києвом, під Крутами, був бій страшний з ворогами"). У фольклорі ХХ ст. він поступово почав витісняти давні розлогі поетичні формули "війна = весілля, одруження", "битва = оранка, жнива", що походять із календарно-обрядової та шлюбної символіки. Популярними художньо-виражальними засобами для змалювання фольклорного портрету війни, крім епітетів, залишаються гіпербола ( "сльози текли ріками"), незчислювальні ознаки (" не одная мати заплаче"), порівняння ("голови як капусти злітали ", "будуть трупи, як ті снопи, по степах лежати", " як град кулі свищуть", "германські кулі, як (в)органи грали "). Уведення цих тропів у текст зумовлено не так поетичними канонами героїчного епосу, як зміненими умовами проведення масових збройних сутичок у війні модерного часу.

("Хай землю виорять гармати", зап. 2013 р., Івано-Франківщина) [54].

Концепт війни охоплює також компоненти християнсько-релігійного досвіду. Недаремно війну порівнюють із пеклом. Це показують народні варіанти пісні "Що то за грім, осінній грім" (сл. Б. Лепкого) [55]), які переважно мають змінений зачин на "Що то за грім, пекельний грім". Образи з Біблії часто доповнюють фольклорні матриці, зокрема ті, що описують сприйняття війни. Адже за народними уявленнями, "війна = не Боже діло"("Ой бо тота война не од Бога дана"). Господь сприяє завершенню війни, уділяє долю жовніра (солдата, улана) у війні, щастя якого фатально визначене:

("Ой в неділю ранесенько сонце ся мінило", зап. 1916 р.) [56].

Змістові елементи, у яких кодовано загальноприйняті ще в середньовічній культурі Європи уявлення про християнський вибір, злочин та кару, про те, що "добрі" та "злі" вчинки залежать від волі Божої [57], спостерігаємо в творах про Другу світову війну, зокрема в партизанських та окупаційних піснях, переказах:

"Він [батько] тотó не дуже розка́зував. Він знав, що він мав стріля́ти. Но, каже, що він... деколи таким був ... жорстóким. Коли вже приходи́ла тяжка́ хвили́на, то я та́кий був стріляв, що попадав, але як така-во, то я, каже, не дуже там цілився. Може (сміється) його́ і то берегло́, що він не ду́же... Каже, "ми стріля́єм, але Бог ку́лі но́сит". То він все так мені казав " [58].

Відголоски давнього міфопоетичного мислення, що проявляються в асоціаціях "війна = жертва", "війна = жниво" і які кореспондують з архаїчними моделями, краще збереглися в слов'янській жниварській пісенності. Тут діє структура концептів життя - страждання - смерть [59], які відображають ідею "повного знищення" [60]. Як відомо, в необрядових творах символічний образ крові, пролитої чи "випитої " на полі бою, також має метафоричне значення "жертви", що реалізує спільнослов'янську паралель "війна - битва = весілля - бенкет":

Образ крові (кровопролиття) в загальносвітовій культурній і мовленнєвій практиці надалі пов'язаний як із позитивними, так із негативними значеннями, з амбівалентністю понять зло - добро [62]. Кров є типовим фізіологічним компонентом зміненого формату воєнного буття, який історики назвали "кривавим безладом" (С. Плохій). Цей факт в переказах кодований коротко і влучно: "То булá / страшнá війна! (Зáраз стáли / постріляли і всьо. А то булá страшнá війнá. Кý па м'яса, кý па крóві!) [...]" [63]; "[...] А війна "була кривáва ", - дідо розкáзував ... по рóзповідях" [64].

У пісенності образ крові здебільшого посилений чи замінений епітетом кольору "червона" ("Потече, потече кров червена, / Із личка, із бочка, / Із рамена" [65]). Він може бути виражений загальнофольклорним епічним означенням "кривавий": " кривавий хліб" ("Воєнский хліб смачний, але є кервачний"), " криваві сльози", " ... ріки", " кривавая дороженька"), або виразом " бредуть у крові по коліна". Остання формула поширена у давніх переказах про битви запорожців, у яких мірку бою передано фразою "кров тектиме по черево коням " [66]), а також у піснях про цісарські війни XIX cт. [67].

Як яскравий та постійний художній елемент образ крові з'являється в новотворах про Карпатську Україну 1939 року [68], де саме слово "кров" входить у фразеологічні звороти, які описують реалістичні картини після бою ("Найшла вояченька у крові лежати"), та метафори ("А Карпатська Україна потоплена в крові" [69]). Далі активними є гіперболічні порівняння, які утворюють аналогію "кров як ріка (море)" не тільки за схожістю руху "пливе" ("Сила трупів там лягла і кров свою пролила / Кров лилася там рікою"), а й у формі перифразу. Так відображено дві тотожності: за ситуацією ( брести, стояти в крові), за способом дії (кров = ріка, що впадає в море). Вони є традиційними і для пісень:
Замість епілогу
("Рік дев'ятьсот чотирнайціть був дуже тяженький", 1918 р.) [70];

і для оповідань із мотивом "пророцтво":

" Із Копані в січовики пішло мало хлопців, бо старші відговорювали їх. Старші чули пророцтво: "Прийде час, що коли на Краснім полю бик-третяк до черева у крові буде бродити". І відговорювали хлопців, аби не попали в біду. Ой на Краснім полю упало хлопців много. Із Копані - три " [71].

Кров гаряча з рани
струмком витікає,
І ніхто не бачить,
тільки смерть страшна [72].
Цей текст є частиною монографії Оксани Кузьменко "Драматичне буття людини в українському фольклорі: концептуальні форми вираження (період Першої та Другої світової воєн)" (Львів, 2018). Публікується з дозволу Авторки у скороченому і адаптованому вигляді. У публікації використано ілюстрації, надані Авторкою.
Хронотоп війни визначає драматичне буття в категоріях до і після, що в оповідних творах передано конструкціями часу, умови " як..., то...", "тоді..., як". Завершення війни може уособлюватися через образ покинутої ( невідомої, забутої) могили, що є типовим просторовим знаком війни:

І розійшлось два табори,
і війна скінчилась,
А під гаєм забутая
могилонька лишилась [73].

Особливістю композиції прозових творів про війни є поділ тексту в рамках опозицій колись / тепер, та / ся, що творять розгорнене порівняння, яке вказує на орієнтацію оповідачів у часі та просторі та переважання критичного мислення носіїв традиції:

"Я вам скажу. Тогди́ за Австрії така вóйна не бу́ла як типéр. Се там було всьо так, шо нападáли одни на других лише. Ну, ни тáнків... тогди тáнка не було ніґде... за Австриї ще. На вóйні" [74].

Розгорнені порівняння дозволяють виробити висновок, що "війна - це біда ":

" Ну, та каза́ли, шо дуже... Коли́с не били так... ножєми. То казали, шо сє наше село, там в нас є пóле, горóди і то... То трупів лижє́ло, як... як пóроху. То кров текла (бо в нас там от троха нижче є потічок, ліс такий), то кров текла в долину. Мóму чоловікові ... будто з дванадцятого року, чи як... Вони казали: "шо було дуже біда". І тепер, в сю вóйну [в Другу світову війну - О. К.], була біда. Таке во вбивали та й забирали, та й. Була біда " [75].

Зауважимо, що у творах про Першу світову з причини більшої дистанції оповідача від описуваних подій відчутний моралізаторський елемент, спрямований на збереження відомостей про "австрійську" ("германську") війну. Традиційними засобами запам'ятовування різних фольклорних текстів (особливо топонімічних переказів) є різні рукотворні освячені об'єкти, вписані у канву сюжетів. Просторові образи хреста чи жовнірської (солдатської) могили найчастіше постають сакральними "прив'язками" з функцією маркерів місць пам'яті ("був хрест") у локальному культурно-історичному ландшафті:

" Каза́ли, шо в нас, тут у нас, був через доро́гу, тут, де ці липи, то був... Тут дуже сильно солдата порани́ли в австрийску війну. От. То навіть тут були його похова́ли. І поста́вили йому хрест. Його тут догляда́ли. Але це ні моя баба не пам'ята́ла, ні одна, ні друга. Але ж це так, за пере́казами " [76].

Осудження смертоносної війни кодоване у фольклорі за допомогою мотивів-формул Божої кари, прокляття, спрямованих на тих, хто її розв'язав. Ці мотиви поширені в закарпатських рекрутських та жовнірських піснях другої половини XIX ст., які описують війни на Балканах та у Франції:

("Білоград, Білоград, білоградські мости") [77].

Отже, в українській фольклорній картині світу концепт "Війна" посідає важливе місце. На основі аналізу фольклорних творів, які функціонували упродовж XIX−XXI ст., можемо говорити про наявність у фольклорній свідомості та мові носіїв традиції низки стійких відповідників концепту: біда і страх, розлука і самотність, куля і кров, поранення і каліцтво, насильство, катування і голод, трупи і смерть, чужий світ і неволя (полон), молитва і порятунок, Божа кара (покара) і прокляття, пекло. Ці поняття функціонують у текстах різних жанрів, допомагаючи розкрити ознаки війни - зла, темна, страшна, жорстока, кривава, проклята. Вони свідчать про амбівалентну природу буття людини у час війни. Адже війна може породити велично-героїчне в тих, хто відважно обороняє рідний край, проявляє милосердя. Вона ж оголює низьке, насильницьке і грішне, особливо неприховане бажання брутально владарювати над іншими, що притаманне завойовникам:

Нинішня війна на Донбасі проти українського народу повертає до життя давні літературні й народні твори, серед них - стрілецькі марші "Їхав стрілець на війноньку", "Йде січове військо", "Ой у лузі червона калина похилилася", історичні пісні ("А в неділю рано, ще сонце не сходить"), повстанські колядки. Оборонно-визвольна війна активізувала самодіяльну творчість українців. Новостворені поезії, бардівські пісні вже сьогодні проходять процес входження у народний репертуар (фольклоризації), про що є відомості від упорядників самодіяльних збірок, відісланих на фронт.

В елегійних піснях-молитвах про героїв у зоні АТО війна найчастіше позначена вказівним займенником " війна". Її індивідуальний портрет ("Жде із нервів і сталі війна" [79]) опирається на фольклорну поетику (в презентації образів сльоза, воля, доля, кров), оперуючи суто традиційними звертаннями ("моя мамо, не плач", "Україно моя") та містить перегуки із давніми народними піснями ("Замість мене хто пішов на ту во́йну "? [80]).

Спільним для фольклору ХХ і новотворчості початку ХХI cт. є провідна ідея людиноненависницької суті війни, яка "прийшла під кожен дах" (із пісні "Нашим пацанам", гурт "Гайдамаки") і "не потрібна нікому" (зі слів пісні "Ти повертайся" сестер Тельнюк). У коментарях в Інтернеті, у самодіяльній поезії нова російсько-українська "війна" часто позначена епітетами "проклята", "підла " або описами ("І проклинала слово це - війна", із вірша "Ти став солдатом" В. Назарової [81]), однотипними з фольклорним маркуванням образу "ворога".

_______________________________________

_______________________________________

Оксана Кузьменко - фольклористка, кандидатка філологічних наук (2001), старша наукова співробітниця (2011), старша наукова співробітниця відділу соціальної антропології Інституту народознавства НАН України, секретарка фольклористичної секції Наукового товариства Шевченка (з 1998), учасниця заснування Української асоціації усної історії. Стипендіятка Каси ім. Ю. Мяновського Польської академії наук (2008). Понад 20 р. бере участь у фольклорно-етнографічних експедиціях (Бойківщина, Покуття, Опілля, Надсяння, Поділля, Буковина, Волинь, Полісся). Авторка книг "Стрілецькі пісні" (Львів, 2005), "Стрілецька пісенність: фольклоризм, фольклоризація, фольклорність" (Львів, 2009), "Драматичне буття людини в українському фольклорі: концептуальні форми вираження (період Першої та Другої світової воєн)" (Львів, 2018), співавторка колективних монографій, зокрема "Відлуння голодомору-ґеноциду 1932-1933" (Львів, 2005), "Ukraine und Ukrainische Identität in Europa: Beiträge zur Standortbestimmung aus/durch Sprache, Literatur und Kultur" (München, 2017). Сфера наукових зацікавлень: динаміка фольклорної традиції, методологія концептуального аналізу фольклору, інтегральне міждисциплінарне вивчення фольклору, усна історія, етнолінгвістика, теорія пам'яті. Живе і працює у Львові.

_______________________________________

[1] Кирчів Роман. Двадцяте століття в українському фольклорі. Львів: Інститут народознавства НАН України, 2010. С. 523.

[2] Harrison S. War, warfare. Encyclopedia of Social and Cultural Anthropology / edit. by Alan Barnard and Jonathan Spencer. London and New York: Routledge, 2002. P. 842-844.

[3] Левченко М.Оповідання селян за часів громадянської війни на Вкраїні. Етнографічний вісник. Київ, 1926. Кн. 2. С. 69.

[4] Цит. із ст.: Васильев И. Ю. Гражданская война в устной истории кубанских станиц. Живая старина. 2013. № 2 (78). С. 18.

[5] Усна історія Степової України: у 10 т. Т. 2. / ред. кол.: П. Сохань (гол. ред.), С. Тимченко (заст. гол. ред.), А. Бойко (наук. ред.). С. 37 (зап. 4.07.2001 р. у с. Мала Білозірка Васильківського р-ну Запорізької обл. від. Головенко Марії Федорівни, 1913 р. нар.).

[6] Словник української мови: в 11 т. Київ: Наукова думка, 1970. Т. 1. С. 669.

[7] Драгоманов М. Нові пісні про громадські справи (1764−1880). Київ: "Криниця", 1918. 2-ге вид. С. 100.

[8] Малинська Н. Функціональна специфіка категорії героїчного в українському епосі. Народна творчість та енографія. 2008. № 5. С. 5.

[9] Архівні наукові фонди рукописів і фонозаписів Інституту мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М.Т. Рильського НАН України (далі скорочено - АНФРФ ІМФЕ ім. Рильського). Ф. 28-3. Од. зб. 248. Арк. 4.

[10] Архів Інституту народознавства НАН України (далі скорочено - Архів ІН НАН України). Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 742. Арк. 194 (зап. О. Кузьменко 08.07.2014 р. у с. Узин Тисменицького р-ну Івано-Франківської обл. від Худяк Розалії,1938 р. нар. у с. Узин та Голендер Калини,1947 р. нар.).

[11] В угорській фольклорній традиції існує великий цикл історичних переказів "Війни, бої, визвольні війни". За каталогом Золтана Мадяра, він містить кілька важливих підрозділів, серед яких сюжети про "Завойовницькі війни", "Патріотичні війни", "Визвольні війни", "Громадянській війни", "Конфлікти місцевого рівня", "Знамення воєн, битв, катаклізмів" та ін. (див.: Мушкетик Л. Багатотомний каталог угорських історичних переказів [рец.: Magyar Z. A. Magyar történeti mondák katalógusa. Budapest: Kairosz könyvkiadó kft., 2018. K. I-XI]. Народна творчість та етнологія. 2019. № 2 (378). С. 96-101).

[12] Український політичний фольклор / упоряд. передм., коментарі Є.М. Пащенка. Київ: Видавець Микола Дмитренко, 2008. С. 72-73 (у сюжеті міфологічного оповідання "Три гроби" змальовано зустріч героя з дідом-віщуном, який у церкві відкрив три труни, наповнені кров'ю, передбачуючи за ними Другу світову війну: "Це буде война, і людська кров буде литися річкою").

[13] Найновіша монографія на цю тему Владислава Аксьонова (див.: Аксёнов В.Б. Слухи, образ ы, эмоции в годи войны и революции (1917-1918). Москва: Новое литературное обозрение, 2020), у якій третій розділ "Усна селянська культура і війна" присвячено також розгляду фольклорних текстів.

[14] Шевчук Т. З фольклористичної герменевтики сновидінь: віщі сни про війну. Українська усна снотлумачна традиція початку ХХ століття (розвідки та тексти) / Т. Шевчук, Я. Ставицька. Київ: Дуліби, 2017. С. 27.

[15] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 731. Арк. 27 (зап. О. Кузьменко 05.07.2013 р. у с. Джурків Коломийського р-ну Івано-Франківської обл. від Городько (Герман) Параски Петрівни, 1933 р. нар.).

[16] Бессонов И.А. Образ чудовищных птиц в эсхатологических рассказах. Живая старина. 2012. № 1 (73). С. 4.

[17] Малорусские народные предания и рассказы / свод М. Драгоманова. Киев: Издание Юго-Западного отдела Императорського русского географического общества, 1876. С. 19.

[18] Стрілецькі пісні / упоряд., запис, вступ. ст., комент. та додат. О. М. Кузьменко. Львів: ІН НАН України, 2005. С. 369.

[19] Усна історія Степової України: у 10 т. Т. 2. С. 40 (зап. А. Бойко, О. Батура 3.07.2008 р. у с. Мала Білозірка Васильківського р-ну Запорізької обл. від Головенко Марії Федорівни, 1913 р. нар.).

[21] Стрілецькі пісні. С. 319.

[22] Центральний державний архів громадських об'єднань України (далі скорочено - ЦДАГО України). Ф. 166. Оп. 3. Спр. 111. Арк. 6.

[23] Архів ІН НАН України. Ф.1. Оп. 2. Од. зб. 742. Арк. 135 (зап. О. Кузьменко 06.07.2014 р. у с. Ісаків Тлумацького р-ну Івано-Франківської обл. від Хлібейчук Марії Іванівни, 1929 р. нар.).

[24] McLuhan M. The Mechanical Bride: Folklore of Industrial Man. Berkeley: Gingko Press, 2001. P.10-20.

[25] АНФРФ ІМФЕ ім. Рильського. Ф. 28-3. Од. зб. 235. Арк. 9.

[26] Архів ІН НАН України. Ф.1. Оп. 2. Од. зб. 654. Арк. 96 (зап. Г. Дронів 2012 р. у с. МаняваБогородчанськогор-ну Івано-Франківської обл.).

[27] Шевчук Т. Концепт світла в українських народних думах (міфологічні структури в думі про Марусю Богуславку). Український фольклор: методологія дослідження, динаміка функціонування: колективна монографія / за ред. М. К. Дмитренка. Київ: Паливода А.В., 2014. С. 71 - 89.

[28] Polska pieśń i muzyka ludowa: źródła i materiały. T. 5. Podlasie. Cz. 2. Pieśni i teksty sytuacyjne. Warszawa: In-t Sztuki PAN, 2012. S. 186.

[29] Стрілецькі пісні. С. 321.

[30] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 742. Арк. 188 (зап. О. Кузьменко 8.07.2014 р. у с.СтриганціТисменицького р-ну Івано-Франківської обл. від Баранецької (Чабан) Ганни Михайлівни, 1926 р. нар.).

[31] Там само. С. 79 (зап. у с. Згорани Любомльського р-ну Волинської обл.).

[32] Зварич І. Міф у ґенезі художнього мислення: монографія. Чернівці: Золоті литаври, 2002. С. 59.

[33] Тиллих П. Мужество быть / пер. с англ. О. Седаковой. Київ: Дух і літера, 2013. С. 37.

[34] Кузьменко О. Конфлікт ідей у фольклорі періоду УНР та ЗУНР (джерела, жанри, образи, постаті). Народознавчі зошити. 2020. № 3. С. 532-557.

[35] Народні пісні з Хмельниччини (з колекцій збирачів фольклору) / упоряд. та вступ. ст. М.К. Дмитренка та Л.О. Єфремової. Київ: Наукова думка, 2014. С. 572.

[36] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 742. Арк. 173 (зап. О Кузьменко 8.07.2014 р. у с. Стриганці Тисменицького р-ну Івано-Франківської обл.).

[37] Kolberg O. Dzieła wszystkie. T. 30. Pokucie. Cz. 2. Wrocław; Poznań: Polskie Wyd-wo Muzyczne, Ludowa Spόłdzielnia Wyd-cza, 1963. S. 222.

[38] Етимологічний словник української мови". Київ, 1989. Т. 3. С. 135.

[39] Фрейденберг О. М. Миф и литература древности. 2-е изд., испр., и дополн. Москва: "Восточная литература" РАН, 1998. С. 239.

[40] АНФРФ ІМФЕ ім. Рильського. Ф. 28-3. Од. зб. 273. Арк.10-12.

[41] Народні пісні з Галицької Лемківщини: тексти й мелодії / зібр., упоряд. і поясн. Ф. Колесса. Етнографічний збірник. Львів, 1929. Т. 39-40. С. 396.

[42] Slovenske ljudske pesmi: ljubezenske in druge lirske / pesme izbral M. Terseglav. Ljubljana: DZS, 2004. S. 36.

[43] Polska pieśń i muzyka ludowa: źródła i materiały. T. 4. Lubelskie. Część 3. Pieśi teksty sytuacyjne / red. tomu J. Bartmiński. Lublin: In-t sztuki PAN; Un-t M. Curie-Skłodowskiej; Wyd-wo Polihymnia, 2011. S. 357.

[44] Солдатские военные песни Великой Отечественной войны 1914-1915 гг. / собрал В. Крылов. 3-е изд. Харбин, 1916. С. 46.

[45] Українські народні пісні в записах Володимира Гнатюка/ упоряд., вступ. ст. та прим. М. Яценка. Київ: Музична Україна, 1971. С. 144.

[46] Пісні УПА / упоряд., ред. і автор передм. З. Лавришин. Літопис Української Повстанської Армії. Торонто; Львів: Спільне українсько-канадське підприємство "Літопис УПА", 1996-1997. Т. 25. С. 187.

[47] Більше про історію створення та побутування пісні, про географію поширення її варіантів можна довідатися у нашій статті, див.: Кузьменко О. "Чорна рілля ізорана...": у Франковій рецепції та пісенній традиції століть. "Поезії дивнії чари". Франкознавчі та інші студії / НАН України, Інститут Івана Франка; відпов. ред. А. Швець. Львів, 2020. С. 108-122 (Серія "Літературознавчі студії", вип. 25).

[48] АНФРФ ІМФЕ ім. Рильського. Ф. 28-3. Од. зб. 248. Арк. 3.

[49] ЦДАГО України. Ф. 166. Оп. 2 Спр. 184. Арк. 103.

[50] З народної словесности галицької України в часі війни. Вістник СВУ. Відень, 1916. Ч. 87-88 (2 квітня). С. 224.

[52] Про образ дівчини-воячки свого часу писав І. Франко, див.: Франко І. Вояницька пісня. Зібрання творів: у 50 т. / ред. колег. М.Д. Бернштейн та ін. Київ: Наукова думка, 1980. Т. 27. С. 249-252.

[53] Шкляєва Н.В. Народна топонімічна проза Західного Полісся: синхронічний аспект: автореф. дис. ... канд. філол. наук: спец. 10.01.07. Львів, 2005. С. 11; Давидюк В. Поліська Артеміда - Красна Пані. Концепції і рецепції: Луцьк: ПДВ "Твердиня", 2007. С.146-147.

[54] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 731. Арк. 209 (зап. О. Кузьменко 10.07.2013 р. у с. Великий КлючівКоломийського р-ну Івано-Франківської обл. від Ужитчака Миколи Васильовича, 1927 р. нар.).

[55] Кузьменко О. Фольклорні ремінісценції воєнних поезій Б. Лепкого(з історії народного життя пісень "Що то за грім, осінній грім", "Чи то буря, чи то грім"). Studia Methodologica. 2017. Вип. 44. С. 129.

[56] Бабюк А. Народні воєнні пісні. Свобода, Львів, 1916. Ч. 43 (21 жовт.). С. 2.

[57] Попович М. Філософія свободи / упоряд. Л. Ф. Артюх, Н. Б. Вяткіної; передм. Н. Б. Вяткіної. Харків: Фоліо, 2018. С. 509-510.

[58] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 742. Арк. 176 (зап. О. Кузьменко 08.07.2014 р. у с.СтриганціТисменицького р-ну Івано-Франківської обл. від Баранецької (Чабан) Ганни Михайлівни, 1926 р. нар., у с. Стриганці, закінчила 7 кл. осв.; батько - Чабан Михайло (1896−1948), січовий стрілець, зазнав російського полону).

[59] Чебанюк О.Ю. Сюжетотвірна функція концептів життя - страждання - смерть у жниварських піснях слов'ян. Слов'янський світ. Київ, 2010. С. 171-172.

[60] Лобач У. Феномен вайны ў міфапаэтычнай карціне свету беларусаў. Беларускі фальклор: матэрыялы і даследаванні: зб. навук. пр. Мінск: Беларуская навука, 2014. Вып.1. С. 70.

[61] Стрілецькі пісні. С. 366.

[62 Сімович О. До проблеми укладання Словника вербальних символів. Діалектологічні студії. 2. Мова і культура. Львів: Ін-т українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України, 2003. С. 266.

[63] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 613. Арк. 62.

[64] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 731. Арк. 187.

[65] Народні пісні з Галицької Лемківщини: тексти й мелодії. С. 406.

[66] Савур-могила. Легенди та перекази Нижньої Наддніпрянщини / упоряд. і авт. приміт. В. А. Чабаненко. Київ: Дніпро, 1990. С. 59.

[67] Мушкетик Л. Фольклор українсько-угорського порубіжжя: монографія. Київ: Укр. письменник, 2013. С. 186.

[68] Кузьменко О. Фольклорний портрет героя-січовика Карпатської України: трагічна екзистенція та концептуальні форми її вираження. Народознавчі зошити. 2016. № 2. С. 348-349.

[69] "Минулося та незабулось...": Карпатська Україна у піснях, легендах, переказах, бувальщинах та літературних творах / упоряд., вступ. ст. та приміт. І. Хланти. Ужгород: Карпати, 2009. С. 79.

[70] Співанки-хроніки. Новини / упоряд. О.І. Дей (тексти), С. Й. Грица (мелодії). Київ: Наук. думка, 1972. С. 184.

[71] Як то давно було...: Легенди, перекази, бувальщини, билиці та притчі Закарпаття у записах Івана Сенька / запис, упоряд., вступ. ст., приміт. І.М. Сенька. Ужгород: Закарпаття, 2003. С. 247.

[72] Пісні УПА. С. 192.

[73] Стрілецькі пісні. С. 507.

[74] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 731. Арк. 49 (зап. О. Кузьменко 06.07.2013 р. у с. Баб'янка Коломийського р-ну Івано-Франківська обл. від Чик (Федик) Євдокії Федорівни, 1929 р. нар.).

[75] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 742. Арк. 128 (зап. О. Кузьменко 06.07.2014 р. у с. Ісаків Тлумацького р-ну Івано-Франківська обл. від Шевчук Анни Іванівни, 1929 р. нар.).

[76] Архів ІН НАН України. Ф. 1. Оп. 2. Од. зб. 731. Арк. 269 (зап. О. Кузьменко 11.07.2013 р. у с. Дебеславці Коломийського р-ну Івано-Франківської обл. від Мироняк (Жолобайло) Марії Тарасівни, 1955 р. нар.).

[77] Гошовський В. Українські пісні Закарпаття. Львів: ЛНБ ім. В. Стефаника, 2003. С. 236.

[78] Олексієва О.В., Білий В. Коротенькі пісні ("частушки") років 1917-1925. Етнографічний вісник. Київ, 1925. Кн. 1. С. 26.

[79] Слова із пісні Олега Буця, яка починається "Хто пішов у люту битву за Вкраїну без розмов?", див.: Нашим хлопцям. Збірник пісень про воїнів і для воїнів АТО / упоряд. І. Васильків. Львів: ФОП Корпан Б.І., 2015. С. 3.

[80] Там само. С. 7 (із пісні "Марш прощання", сл. О. Буця, мел. з маршу "Прощання слов'янки").

[81] Там само. С. 15.

Цілковиту відповідальність за точність наведених у публікаціях фактів та коректність цитат несуть автори текстів.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Ей гварила мамічка, же буде войничка": образ світових війн в українській фольклорній картині світу

# data[].attributes.attachment_link.description
Оксана Кузьменко Двадцяте століття почалося не з календарного відліку, а з 1914 року, коли вибухнула Велика війна. Саме ця катастрофічна подія вивела нові формули обрахунку цінності життя. Гострі переживання емоцій перед лицем повсюдної смерті посилювали усвідомлення трагічності Долі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія "лінії Керзона" по якій, за великим рахунком, проходить сучасна лінія українсько-польського кордону та за якою Львів залишився українським.

Кордон Польщі з Україною та Білоруссю набув сучасного вигляду на початку 1950-х. Але принципове питання, де йому проходити, ухвалили наприкінці Другої світової війни - "Велика трійка" (Сталін, Рузвельт, Черчилль) вирішила, що за основу треба взяти близьку до етнічної межі так звану "лінію Керзона".

Можна сміливо стверджувати, "лінія Керзона" - це найвідоміший "іменний" кордон в історії України, якщо не всієї Східної Європи.

Таким чином, один британський лорд удостоївся "слави", якої не мають у наших краях ні гетьмани, ні імператори, ні президенти, ні генсеки.

Блог історика: як Сталін робив Крим російським

Парад перемоги поляків та українців на Хрещатику: як це було 9 травня 1920

Незадоволені всі

Ще 70 років тому згадка про "лінію Керзона" могла викликати неабияке збурення.

Для польської політичної еміграції вона стала символом розчленування батьківщини, відторгнення східних кресів зі Львовом і Вільном.

Українці також не були задоволені.

Свої етнічні землі, які лишилися у Польщі (за "лінією"), вони назвали Закерзонням.

Здавалося б, такий резонанс змусив би вивчити до дрібниць усі обставини появи кордону.

Утім історія "лінії Керзона" навіть сьогодні лишається заплутаною та міфологізованою.

І головних проблем у неї три: датування, географія та авторство.

Коли з'явилася "лінія Керзона"?

Дуже часто її помилково датують 9 грудня 1919 року.

Насправді ноту очільника британського МЗС Джорджа Керзона до свого радянського колеги Георгія Чичеріна відправили 11 липня 1920 року.

Тоді лорд Керзон прагнув досягнути перемир'я між учасниками Польсько-радянської війни і запропонував демаркаційну лінію, яку пізніше назвали його ім'ям.

А що ж було 9 грудня?

Декларація Верховної ради Антанти про тимчасовий східний кордон Польщі. Підписав її французький прем'єр Жорж Клемансо.

Тимчасовий кордон частково збігався з пізнішою "лінією Керзона", але був коротшим - проходив лише територією колишньої Російської імперії і не зачіпав Галичини.

На "українській" ділянці він збігався в основному з руслом річки Західний Буг, яка й тепер розділяє Люблінське воєводство Польщі та Волинську область України.

Тимчасовий кордон був східною межею, до якої території вважалися власне польськими. А землі східніше розглядалися Антантою як окуповані Польщею, їхній остаточний статус збиралися врегулювати пізніше.

Звідки плутанина з датою?

Винувата сама нота Керзона, бо написане в ній можна було зрозуміти так, ніби запропонована демаркаційна лінія - це і є минулорічний тимчасовий східний кордон (чому так сталося - трохи згодом).

Вже під час Другої світової війни хибне датування закріпилося у дипломатичних документах і пресі.

Крім того, радянська історіографія ототожнювала ці дві лінії, підводячи до висновку, ніби це не більшовики першими в 1920-му відкинули пропозицію "лінії Керзона", а поляки у 1919-му.

Скільки було "ліній Керзона"?

У літературі можна зустріти твердження, ніби існували різні "лінії Керзона". Найчастіше згадуються її варіанти - "лінія А" і "лінія Б".

Насправді "лінія Керзона" була одна. Її проходження описане в ноті таким чином: Гродно - Яловка - Немирів - Брест-Литовськ - Дорогуськ - Устилуг - східніше Грубешева - Крилів - західніше Рави-Руської - східніше Перемишля - Карпати.

Звідки тоді взялися "А" і "Б"?

Як вже було сказано вище, тимчасовий східний кордон Польщі не стосувався Галичини. Все тому, що до Першої світової Галичина входила до Австро-Угорщини, а галицьке питання Антанта вирішувала окремо.

Влітку 1919-го стало зрозуміло, що Польща переможе українську Галицьку армію і окупує всю Східну Галичину, на якій існувала ЗУНР.

Небажання галичан ставати лояльними польськими громадянами було очевидним навіть для Антанти, тож вона не підтримала варіант банальної анексії.

Найважливішими "активами" цього краю були столичне місто Львів (у той час переважно польське за населенням) та Бориславсько-Дрогобицький нафтовий басейн.

Експерти Антанти поставили питання кордону між українською частиною Галичини і Польщею у залежність від питання про статус українського краю.

Якби Східна Галичина зберегла зв'язок із Польщею, то Львів і нафта мали залишитись з українського боку адмінкордону ("лінія А").

Коли б населений українцями край став незалежним, приєднався до Наддніпрянської України або ж до Росії, то мусив поступитися Польщі і Львовом, і нафтою ("лінія Б").

21 листопада 1919 року Верховна рада Антанти схвалила статут для Східної Галичини. Документ передбачав, що край буде управлятися Польщею протягом 25 років як підмандатна територія.

Адміністративний кордон між Польщею і Східною Галичиною мав проходити по "лінії А".

Але Варшаву не влаштовував тимчасовий статус, тому проєкт статуту поляки відкинули.

"Лінія Керзона", так як вона була сформульована у ноті Чичеріну, фактично поєднувала два кордони 1919 року: "лінію А" і тимчасовий східний кордон Польщі.

"Лінію Б" - як інший варіант "лінії Керзона" - намагалися представити британські дипломати під час Тегеранської конференції 1943 року.

Оскільки на вимогу Сталіна Галичина мала стати частиною СРСР, а не Польщі, то за логікою 1919 року треба було повернутися до "лінії Б", яка залишала полякам Львів і нафтовий басейн.

Цей маневр не вдався - Сталін заявив, що не може дати українцям менше, ніж свого часу пропонував лорд Керзон.

Звісно, "соборницькі" прагнення українців були для комуністичного вождя лише прикриттям його територіальних апетитів для СРСР.

Хто накреслив "лінію Керзона"?

Здавалося б тут все просто і очевидно. Лінія - "Керзона", значить автор Джордж Керзон, очільник дипломатичного відомства Великої Британії.

Існує навіть історичний анекдот, ніби одне з ранкових засідань, де обговорювався східний кордон Польщі, надто затягнулося, і вже час було перерватися на ланч. Тоді лорд Керзон згадав, що має у себе в кабінеті якісь старі карти Польщі. Він ненадовго залишив роздратоване і голодне товариство, після чого тріумфально повернувся з картою поділів Речі Посполитої ХVIII століття.

З великим полегшенням всі проголосували за одну з яскравих ліній, поміж себе назвавши її "лінією ланчу".

В реальності ж з авторством "лінії Керзона" так само є проблеми.

Передусім, це стосується того, що підпис голови МЗС під нотою мав суто протокольний характер.

І тимчасовий східний кордон, і "лінія А", як майбутні складові пропонованої Чичеріну демаркаційної лінії, розроблялися не Керзоном, а експертами Антанти.

Чи полягає заслуга лорда хоча б у сполученні двох ліній? Є підстави сумніватися і в цьому.

Зміст майбутньої ноти за день до відправки британці погодили з польським прем'єром Владиславом Грабським на міжнародній конференції у бельгійському місті Спа.

Мирний план виглядав так: польські війська відходять до тимчасового східного кордону, а Червона армія зупиняється на позиціях за 50 км від цієї лінії. У Галичині демаркаційна лінія мала проходити по лінії фронту на момент укладання перемир'я.

На той час польсько-радянський фронт встиг тільки наблизитися до галицьких теренів, тож Грабський був переконаний, що Львів лишиться за Польщею.

Всупереч домовленостям, замість тимчасового східного кордону у ноті з'явився вже відомий нам опис проходження "лінії Керона" - від Гродна до Карпат.

Тобто Львів опинився не з польського, а з радянського боку демаркаційної лінії.

Найбільш дивним було збереження в тексті ноти фрагменту про розмежування по лінії фронту на галицькій ділянці.

Яким чином польські війська мали одночасно відступити до Перемишля та залишатися на лінії фронту під Гусятиним - незрозуміло.

Загалом є два можливі пояснення дивній географії документа.

Перше - робочий текст ноти складав недосвідчений виконавець, який просто не знав, як виглядає тимчасовий східний кордон Польщі, тому помилково подовжив його аж до Чехословаччини.

Друге пояснення полягає в тому, що ноту навмисно сфальшували, щоб забрати у Польщі Східну Галичину. В такому разі тимчасовий східний кордон був доповнений "лінією А" цілком свідомо, а от згадку про фронт, напевно, забули прибрати через поспіх і неуважність.

Низка польських авторів підозрюють у заподіянні шкоди персонально радника британського МЗС з питань Польщі та Східної Європи Льюїса Нем'єра.

Відомо, що Нем'єр був запеклим противником польського панування над українцями і відстоював свою думку перед керівництвом та в пресі. Тож він і міг, як стверджують обвинувачі, сфабрикувати ноту Керзона.

Так Львів залишився українським

Хто б не був винен, "лінія Керзона" залишала Східну Галичину з Львовом на радянському боці.

І хоча в історії польсько-радянської війни 1920 року вона залишилась просто нереалізованим проєктом, вже за два десятиліття "лінія Керзона" стала дуже в пригоді Сталіну.

По-перше, лінія окреслювала власне ті території, на які претендував диктатор з часу його пактів із нацистами 1939 року.

По-друге, Сталін обеззброював своїх західних партнерів по Антигітлерівській коаліції посиланням на авторитет британського лорда (тоді вже покійного).

За дивним збігом обставин, справа належності Львова до України (УРСР) вирішилася приблизно у той час, коли мав спливати так і не запроваджений 25-річний мандат Польщі на Східну Галичину.
Хочете отримувати найважливіші новини в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram або Viber!

# data[].attributes.attachment_link.title
Сто років лінії Керзона. Як Львів залишився українським

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія "лінії Керзона" по якій, за великим рахунком, проходить сучасна лінія українсько-польського кордону та за якою Львів залишився українським. Кордон Польщі з Україною та Білоруссю набув сучасного вигляду на початку 1950-х. Але принципове питання, де йому проходити, ухвалили наприкінці Другої світової війни - "Велика трійка" (Сталін, Рузвельт, Черчилль) вирішила, що за основу треба взяти близьку до етнічної межі так звану "лінію Керзона".

# data[].attributes.headline
Самогубство Миколи Скрипника

# data[].attributes.subject
Самогубство Миколи Скрипника

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
7 липня 1933 року, після ранкового засідання політбюро ЦК КП(б)У, на якому від Миколи Скрипника вкотре вимагали "справжнього" покаяння за допущені "помилки" у здійсненні національної політики, він покінчив життя самогубством. Цей акт ознаменував собою цілковитий крах проукраїнської національної політики більшовиків, символом якої і був Микола Скрипник на усіх своїх посадах в Україні з 1918 року.На обкладинці: Микола Скрипник, бл. 1929 року

Один із провідних більшовиків, який брав активну участь у Жовтневому перевороті, Микола Скрипник за наполяганням Володимира Леніна був відряджений до України після проголошення радянської УНР. Там він був призначений народним секретарем у справах праці, а вже з березня 1918 року - головою Народного секретаріату (уряду). Як на цій посаді, так і на інших, які він обіймав протягом наступних років (очолював наркомати держконтролю, внутрішніх справ, юстиції, освіти, обіймав посаду Генерального прокурора УСРР) Микола Скрипник стояв на сторожі українських інтересів і перетворився на символ лояльної до українців національної політики більшовиків. Найбільшого впливу йому вдалося досягти на посаді Наркома освіти, яку він займав з лютого 1927-го по лютий 1933 року.

Здійснювана під керівництвом Скрипника політика українізації мала значні успіхи. Навіть після початку репресій проти української інтелігенції, старт яким дала " справа СВУ", йому вдалося не лише не згорнути, а навіть посилити українізаційні процеси. "Скрипниківська українізація" певною мірою послабила спротив колективізації та іншим заходам більшовицької влади, однак ліквідувати його не могла - Україна й далі залишалась головним осередком спротиву розпочатому у 1929 році другому комуністичному штурму. Мало того, сама по собі така українізація виходила за відведені їй Кремлем межі, оскільки не стільки формувала лояльність українців до більшовицького уряду, скільки стверджувала окремішність українського народу.

Доки в триваючому упокоренні України це було меншим злом, у Кремлі його терпіли - Йосиф Сталін на прикладі 1919 року добре пам'ятав до чого може призвести поєднання національного та соціального чинника у спротиві більшовицькій політиці і намагався уникнути схожої ситуації, за якою повстанський потенціал України міг реалізуватися повною мірою. Але після того, як терор голодом унеможливив масовий спротив українського суспільства настала черга зміни курсу в національній політиці.

Старт боротьбі з "петлюрівською українізацією" було дано постановою ЦК ВКП(б) та РНК СРСР від 14 грудня 1932 року. Однак, як свідчать документи, "цапи-відбувайли" були визначені не відразу й Скрипник певний час був поза підозрою. Здавалося, що основний удар як вищезгаданою постановою, так і під час лютневого 1933 року пленуму ЦК КП(б)У спрямовувався проти колишніх боротьбистів - Панаса Любченка та Андрія Хвилі. Відразу після пленуму Любченко відправився до Москви з ретельним обґрунтування власної "невинуватості" і звинуваченнями Скрипника, а його аргументи, викладені в листі до Сталіна у лютому 1933 року, стали основою для звинувачення Наркома освіти в націонал-ухильництві.

Секретар ЦК КП(б)У, кандидат в члени Політбюро ЦК КП(б)У, заступник голови РНК УСРР Панас Любченко (1897-1937). Звинувачений у керівництві контрреволюційною націоналістичною організацією і, передчуваючи близький арешт, покінчив життя самогубством

Наприкінці лютого Скрипника було знято з посади Наркома освіти і з цього часу національно-культурне будівництво в Україні, яке раніше ставили у приклад іншим радянським республікам, стало об'єктом посиленого "очищення" та пошуку винних за катастрофу на селі. Відмовившись у січні 1933 року під тиском обставин від другого комуністичного штурму та наголосивши на тому, що "саме помилки й промахи, допущені КП(б)У в здійсненні національної політики, стали однією з головних причин прориву 1931-1932 рр.", Кремль намагався зняти з себе провину за нищення українського села і домогтись бажаної уніфікації національно-культурних процесів.

Ні самому Скрипнику, ні його прихильникам не надавалася можливість якось пояснити свої дії. Вони були відрізані від засобів масової інформації та й самі не бажали йти проти лінії ЦК ВКП(б), а тим більше публічно дискутувати питання національної політики. Скрипник добре розумів несправедливість звинувачень у націоналізмі і знав, що насправді призвело до голоду. За спогадами сучасника на питання, чому він не бореться за правду, Скрипник рішуче заявив: "Не можна! В цьому вся суть. Це нанесе великої шкоди партії. Не всю правду можна сказати зараз партії та народу. Це може призвести до розколу, до катастрофи. Це озброїть ворогів і багатьох відштовхне від нас". Але водночас він і не став активним учасником кампанії боротьби проти "українського націоналізму", не зрадив людей, з якими тривалий час плідно співпрацював, не погодився вже навесні 1933 року на посаду генерального прокурора СРСР, проти введення якої він категорично виступав.

Отримавши вказівки з Москви, новий фактичний керівник України Павло Постишев з червня всіляко намагався схилити Скрипника до принципового визнання допущених помилок. 10 червня він виступив із промовою на червневому пленумі КП(б)У, у якій висунув Скрипнику звинувачення у покриванні "національних ухильників", "шкідників" і "контрреволюціонерів" у Наркоматі освіти. Серед антискрипниківських аргументів пролунав і закид у підтримці використання літери "ґ", яка, мовляв, служила "польським панам", бо допомагала відокремити українську мову від російської.

В. о. заступника наркома освіти Андрій Хвиля (1898-1938). Страчений як один з "організаторів і керівників антирадянської націонал-фашистської диверсійно-терористичноі організації в Україні, яка своєю метою ставила повалення Радянської влади", і "агент польської розвідки"

27 червня врятований від вже майже оголошеної у лютому обструкції Андрій Хвиля теж публічно виступив проти скрипниківської політики в мовознавстві та заявив, що такого роду національний ухил спричинився до труднощів влади у заготівлі зерна: "Основна причина помилок у кампанії хлібоздачі минулого року в тому, що в багатьох партійних організаціях України не було належної більшовицької пильности й непримиренности до ворожих елементів, які, користуючись з цього, шкодили нам на всіх дільницях нашого будівництва. [...] А наш Наркомос не тільки не викрив шкідництва, а навпаки - потурав шкідницьким елементам. Ще гірше, що сам нарком освіти тов. Скрипник давав змогу цим елементам прикриватися його виступами в питаннях мовознавства. [...] Тов. Скрипник не міг не знати, що він сам став на шлях відчуження української мови від російської та наближення її до польської".

Другий секретар ЦК КП(б)У Павло Постишев (1887-1939). Розстріляний як "японський шпигун", "правий троцькіст", що брав "активну участь в організації та керівництві диверсійно-шкідницькою роботою в Україні"

Незважаючи на такі звинувачення, змусити Скрипника до визнання принципової неправильності здійснюваного ним курсу повною мірою не вдалося: хоча він й відзначав, що у його роботі було чимало недоліків, проте принципів своїх не зрадив. Чотири рази у резолюціях політбюро ЦК КП(б)У звучала пропозиція колишньому наркому освіти написати покаянного листа та всі документи, які Скрипник подавав на розгляд керівництва КП(б)У, не задовольняли Постишева, котрий потрібного "зізнання" отримати так і не зміг.

3 липня 1933 року, отримавши третього такого листа Скрипника та ще не опрацювавши його, члени політбюро ЦК КП(б)У ухвалили рішення про проведення 7 липня широкого зібрання харківського активу, на якому мав виступити секретар (з лютого 1933) ЦК КП(б)У Микола Попов з доповіддю "Про націоналістичні ухили в лавах української організації та про завдання боротьби з ними". Очікувався також виступ Скрипника з покаянням, лист-статтю якого збиралися опублікувати саме до цих зборів. Оскільки наступного дня виявилося, що нове "зізнання" не задовольняє Постишева, то 5 липня політбюро останній раз запропонувало Скрипнику усе-таки написати листа. При цьому у постанові зазначалося, що в основі такого зізнання "мають бути положення, висунуті тов. Постишевим". Водночас було наголошено, що зібрання харківського активу відбудеться у будь-якому разі.

6 липня "Вісті ВУЦВК" опублікували статтю Панаса Любченка, у якій відверто наголошувалося на тому, що саме Скрипник відповідальний за "куркульський український націоналістичний" саботаж у мовознавстві, літературі та історичній науці. Саме такого роду визнання колеги по політбюро ЦК КП(б)У, членом якого ще залишався Микола Скрипник, очікували від нього. Але після того, як вранці 7 липня 1933 року на засіданні політбюро його члени в черговий раз накинулися на Скрипника, вимагаючи покаяння, він зрозумів, що вже нічого змінити не можна і після засідання покінчив життя самогубством. За спогадами першого ректора відновленого Харківського університету Якова Блудова, помираючи на руках Косіора, він просив вибачення тільки за цю - справжню - свою помилку.

Самогубство Скрипника зірвало наміри Кремля влаштувати показове цькування колишнього наркома освіти на найближчому пленумі ЦК КП(б)У, що передбачало також визнання Скрипником власних помилок. Однак загалом воно не змінило впровадження нового курсу більшовицької національної політики, хоча певним чином і загальмувало його.

У листопаді 1933 року на пленумі ЦК КП(б)У з ретельно відредагованою особисто Сталіним промовою з питань національної політики виступив генеральний секретар ЦК КП(б)У Станіслав Косіор. Рішенням пленуму саме український націоналізм, на відміну від означеного раніше великодержавного шовінізму, було визнано основною небезпекою в національному питанні в Україні. І хоча певні коливання в національній політиці і надалі нерідко відбувалися, по суті вона залишалася незмінною до останніх днів існування СРСР. Водночас усе життя та діяльність і навіть смерть відданого більшовика Миколи Скрипника вплинули на те, що відверто асиміляційний курс в Україні комуністичний Кремль вважав неможливим.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самогубство миколи скрипника

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
геннадій єфіменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 7 липня 1933 : Самогубство Миколи Скрипника

# data[].attributes.attachment_link.description
7 липня 1933 року, після ранкового засідання політбюро ЦК КП(б)У, на якому від Миколи Скрипника вкотре вимагали "справжнього" покаяння за допущені "помилки" у здійсненні національної політики, він покінчив життя самогубством. Цей акт ознаменував собою цілковитий крах проукраїнської національної політики більшовиків, символом якої і був Микола Скрипник на усіх своїх посадах в Україні з 1918 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кому Вниз   Суботів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Євгенія Загорська

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України. Встановлення й утвердження тоталітарного режиму в Україні. Частина І. 10 клас

# data[].attributes.headline
Початок радянсько-німецької війни

# data[].attributes.subject
Початок радянсько-німецької війни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Одеський НВК Гімназія 7. Відеоуроки

# data[].attributes.attachment_link.title
ОНВК "Гімназія №7". Історія України. 10 клас. Початок радянсько–німецької війни

# data[].attributes.headline
Українські землі у складі Чехословаччини

# data[].attributes.subject
Українські землі у складі Чехословаччини

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеоурок. Історія України 10 клас. Українські землі у складі Чехословаччини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Терміни 10 клас

# data[].attributes.headline
Звільнення Одеси 10 квітня 1944 року

# data[].attributes.subject
Звільнення Одеси 10 квітня 1944 року

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марія Василівна

# data[].attributes.attachment_link.title
"Одеса—моє місто рідне" 8 клас. Звільнення міста

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас.Всесвітня історія.Утворення осередків 2-ї світової війни. Блок Берлін–Рим–Токіо(Тиж.5:ЧТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Всесвітня історія. Політика “умиротворення” агресора та її крах (Тиж.6:ЧТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Всесвітня історія. Причини, характер, періодизація Другої світової війни (Тиж.7:ЧТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Історія України. Початок 2-ї світової війни. Розкол ОУН. Мельник. Степан Бандера (Тиж.5:ВТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Історія України. Початок 2-ї світової війни. Розкол ОУН. Мельник. Степан Бандера (Тиж.5:ВТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Історія України. Окупація Червоною армією.Масові політичні репресії 1939-1940 рр.(Тиж.7:ВТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Історія України. Окупація Червоною армією.Масові політичні репресії 1939-1940 рр.(Тиж.7:ВТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас.Історія України.Українське питання в між. політиці перед 2-ю світовоїю війною (Тиж.5:ПН)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас.Історія України.Українське питання в між. політиці перед 2-ю світовоїю війною (Тиж.5:ПН)

# data[].attributes.headline
2. Україна в геополітичних планах країн Антанти і Центральних держав. Війна та українські політичні сили. Головна українська рада. Союз Визволення України. Загальна українська рада

# data[].attributes.subject
2. Україна в геополітичних планах країн Антанти і Центральних держав. Війна та українські політичні сили. Головна українська рада. Союз Визволення України. Загальна українська рада

# data[].attributes.attachment_link.title
9 клас.Всесвітня історія.Україна в планах Рос, Нім, Австро-Угор імперій на зламі ХІХ–ХХ ст(Тиж.7:ЧТ)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Віктор Ющенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Ющенко

# data[].attributes.attachment_link.description
Биківня - це один з сильних символів того, що завжди робили під червоним прапором!

Говорячи про події Биківні, я не виходжу з якоїсь політичної доцільності, я перш за все, виходжу із нашої...

# data[].attributes.attachment_link.title
1939_09_17 - війська СРСР увійшли до східної Польщі  - Західна Україна + Зах  Білорусь

# data[].attributes.attachment_link.title
1939_11_15 - Західна Україна до УРСР

# data[].attributes.attachment_link.title
1940_08_02 - Півн Буковина та Півд Бесарабія до УРСР (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
1940_08_02 - Півн Буковина та Півд Бесарабія - до УРСР (2) + поділ Східної Європи

# data[].attributes.attachment_link.title
1940_08_02 - Півн Буковина та Півд Бесарабія - до УРСР (3)

# data[].attributes.headline
21. Узагальнення знань за розділом ІV «Держави Центрально-Східної Європи»

# data[].attributes.subject
21. Узагальнення знань за розділом ІV «Держави Центрально-Східної Європи»

# data[].attributes.headline
20. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
20. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
19. Болгарія. Югославія

# data[].attributes.subject
19. Болгарія. Югославія

# data[].attributes.headline
18. Угорщина. Румунія

# data[].attributes.subject
18. Угорщина. Румунія

# data[].attributes.headline
17. Друга Річ Посполита і Чехословацька Республіка

# data[].attributes.subject
17. Друга Річ Посполита і Чехословацька Республіка

# data[].attributes.headline
34. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом ІV «Встановлення і утвердження комуністичного режиму в Україні»

# data[].attributes.subject
34. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом ІV «Встановлення і утвердження комуністичного режиму в Україні»

# data[].attributes.headline
33. Ідеологізація національно-культурного життя радянської України

# data[].attributes.subject
33. Ідеологізація національно-культурного життя радянської України

# data[].attributes.headline
32. Масові репресії. Великий терор

# data[].attributes.subject
32. Масові репресії. Великий терор

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Комуністи прийшли до влади внаслідок насильницьких дій і утримували владу за допомогою тотальних репресій. Людей позбавляли власності, арештовували за сфальсифікованими обвинуваченнями, катували, розстрілювали, ув'язнювали у тюрмах та таборах, використовували як безоплатну робочу силу у колгоспах і на великих будовах, піддавали насильницькій депортації, обмежували у доступі до професій. Щорічно, у третю неділю травня, згідно з Указом президента Віктора Ющенка від 21 травня 2007 року, в Україні вшановують пам'ять жертв політичних репресій.
Увесь радянський період в історії України позначений репресіями. За час комуністичного режиму, за підрахунками істориків, через репресії радянських каральних органів (ЧК-ОГПУ-НКВС-МГБ-КДБ) пройшло понад 10 мільйонів громадян. Радянська влада створила тотальну систему стеження і доносів, а на території російського Сибіру для утримування репресованих та використання їхньої праці була організована спеціальна система таборів ГУЛАГ.

Репресії торкнулися усіх верств населення, представників усіх соціальних груп і професій: від селян і робітників - до науковців, митців та священників. В Україні практично немає людей, чих б роди н, у тих чи інших формах, не торкнулися репресії.

Форми репресій:
Що ви знаєте про розкуркулення? -​ тест можете пройти тут
1, 5 мільйони заарештованих - таку цифру називають історики, опираючись на вцілілі офіційні документи радянських каральних органів.

Майже половина із заарештованих них були розстріляні. Тільки в одну ніч на 19 травня 1938 року у Києві чекісти розстріляли 563 людини.

Це був період так званого Великого терору на території УРСР , коли протягом 1937-1938 років засуджено 198 918 осіб, з яких близько двох третин - до розстрілу. Решту було відправлено до в'язниць та таборів (інші заходи покарання охоплювали менше 1 %, звільнено було тільки 0,3 %).

Як зазначають дослідники Українського інституту національної пам'яті, "масові репресивні операції за задумом Сталіна, мали завершити двадцятилітню боротьбу з "соціально-ворожими елементами", упокорити населення шляхом масового терору, утвердити авторитарний стиль керівництва та здійснити "кадрову революцію". Підставою для розгортання терору була теза Сталіна про загострення класової боротьби в міру успіхів соціалістичного будівництва".

ФОТОГАЛЕРЕЯ:

У Національному музеї історії України триває тематична виставка

17 травня 2020 року у День пам'яті жертв політичних репресій президент України Зеленський відвідав Національний історико-меморіальний заповідник "Биківнянські могили" та взяв участь у заходах до Дня пам'яті жертв політичних репресій.

Президент Зеленський поклав квіти до братської могили жертв тоталітаризму біля центрального монумента меморіалу "Биківнянські могили", а також до пам'ятного знака польських поховань.

"Шокують колосальні масштаби злочинів та їхня антигуманна природа. Абсолютно чужа як законам нормального людського буття, так і суспільному устрою цивілізованого світу. Тоталітарна машина без вагань знищувала на своєму шляху людські життя та долі", - сказав Володимир Зеленський.

Вшанували пам'ять комуністичних жертв комуністичних репресій і представники проукраїнських політичних сил.

У соціальних мережах українці розповідають історії життя своїх репресованих родичів і діляться думками щодо наслідків репресій комуністичного режиму. Ось деякі з них:
Путінська Росія продовжує традиції "Великого терору" 1937-38 років Що зробив убитий чекістом у Сандармоху українець Лесь Курбас для світового театру​ В Україні 17 і 18 травня - дні вшанування жертв політичних репресій та геноциду кримськотатарського народу​

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
схеми корупція в деталях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
верховна рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Штогрін

# data[].attributes.attachment_link.title
Дослідники кажуть про мільйони жертв комуністичних репресій в Україні від 1919 по 1991 рік

# data[].attributes.attachment_link.description
Комуністи прийшли до влади внаслідок насильницьких дій і утримували владу за допомогою тотальних репресій. Людей позбавляли власності, арештовували за сфальсифікованими обвинуваченнями, катували, розстрілювали, ув'язнювали у тюрмах та таборах, використовували як безоплатну робочу силу у колгоспах і на великих будовах, піддавали насильницькій депортації, обмежували у доступі до професій.

# data[].attributes.headline
31. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
31. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
30. Розкуркулення і насильницька колективізація. . Голодомор 1932–1933 рр. – геноцид Українського народу

# data[].attributes.subject
30. Розкуркулення і насильницька колективізація. . Голодомор 1932–1933 рр. – геноцид Українського народу

# data[].attributes.headline
28. Політика коренізації в УСРР: ставлення влади та населення

# data[].attributes.subject
28. Політика коренізації в УСРР: ставлення влади та населення

# data[].attributes.headline
27. Україна на початку 1920-х рр. Масовий голод 1921-1923 рр. Запровадження непу

# data[].attributes.subject
27. Україна на початку 1920-х рр. Масовий голод 1921-1923 рр. Запровадження непу

# data[].attributes.headline
26. Статус УСРР на початку 1920-х рр. Входження до складу СРСР

# data[].attributes.subject
26. Статус УСРР на початку 1920-х рр. Входження до складу СРСР

# data[].attributes.headline
16. Узагальнення знань за розділом ІІІ «Провідні держави світу в міжвоєнний період»

# data[].attributes.subject
16. Узагальнення знань за розділом ІІІ «Провідні держави світу в міжвоєнний період»

# data[].attributes.headline
15. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
15. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
14. Виклики міжвоєнного часу

# data[].attributes.subject
14. Виклики міжвоєнного часу

# data[].attributes.headline
13. Радянський Союз

# data[].attributes.subject
13. Радянський Союз

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
6 липня 1923 року Центральний Виконавчий Комітет СРСР затвердив доопрацьований "Договір про створення СРСР" та ухвалену ще в грудні 1922 року "Декларацію про створення СРСР" та увів їх у дію як Конституцію СРСР. Того ж дня були ухвалені рішення про створення органів виконавчої влади нової держави - Ради народних комісарів та всесоюзних наркоматів, а вже 3 серпня ЦВК СРСР визнав 6 липня святковим днем.На обкладинці: Перший герб СРСР, прийнятий II сесією ЦВК СРСР 6 липня 1923 року. Надпис на стрічці "Пролетарі всіх країн, єднайтеся!" виконано білоруською, вірменською, грузинською, російською, тюрко-татарською і українською мовами, а її кінці залишені вільними для майбутніх республік союзу

Після ухвалення 30 грудня 1922 року І З'їздом Рад СРСР "в основному" Договору про створення СРСР почалася ретельна робота з його доопрацювання. Зокрема, під егідою ЦВК СРСР було створено п'ять комісій союзного ЦВК, які розробляли окремі питання майбутнього союзного Договору або, як його ще означали як до І з'їзду рад СРСР, так і після нього, Конституції СРСР. Однак результати роботи комісій нерідко переглядалися після ухвалення відповідних партійних настанов, і, насамперед, рішень ХІІ з'їзду РКП(б), що пройшов 17-25 квітня 1923 року, які зумовили "необхідність піддати серйозному перегляду всі основні положення союзного договору в сенсі уточнення прав окремих республік". Ініціювала такий перегляд насамперед українська сторона: зокрема, 19 лютого 1923 року ЦК КП(б)У ухвалив резолюцію, якою наполіг на потребі "створення органу в системі верховного керівництва Союзу, який би гарантував рівноправність окремих членів Союзу" (пізніше - Рада Національностей). З цією та низкою інших пропозицій українську точку зору в Москві було доручено представляти члену політбюро ЦК КП(б)У Михайлу Фрунзе, який мав подібний успішний досвід - саме він 30 грудня 1922 року озвучив прийняту потім з'їздом пропозицію про ухвалення Договору лише "в основному", а не " в цілому".

На Пленумі ЦК РКП(б), який відбувся 21-24 лютого, з проектом тез з національного питання, в тому числі і щодо основних засад існування СРСР, виступив Йосиф Сталін. Його проект було вирішено взяти за основу з тим, однак, щоб істотно доробити. У комісію з доопрацювання було включено голову РНК УСРР Християна Раковського. При визначенні напрямку запланованої корекції тез була врахована пропозиція української сторони. Двопалатна система парламенту СРСР, категоричним супротивником якої був раніше Сталін, рішенням пленуму була означена "як один з найбільш доцільних шляхів розв'язання національного питання", про що й доручалося повідомити радянським установам від імені партії.

У Москві, особливо в перші дні після закінчення І З'їзду Рад СРСР, його рішення розглядалися як утворення нової держави, а сам СРСР у пресі нерідко подавався як вже існуюча держава, що суперечило як букві, так і духу рішень з'їзду. За наполяганням української сторони пленум ЦК РКП(б) ухвалив рішення про те, що до встановлення "нормальних союзних органів існуюча система взаємовідносин радянських залишається без змін".

Така партійна настанова не завжди допомагала, тому українська сторона продовжувала нагадувати, що СРСР ще не утворено. 21 березня 1923 року повноважне представництво УСРР в Москві передало від імені Раднаркому УСРР офіційний протест до Президії Всеросійського ЦВК, РНК РСФРР та політбюро ЦК РКП(б), у якому наголошувалося, що так як "до цього часу Союзний договір в дію не введений, то вживання в офіційних паперах, котрі виходять від органів РСФРР, терміну Союз Радянських Соціалістичних Республік або скорочено СРСР є неправильним і недоцільним". Цікава деталь: на ХІІ з'їзді РКП(б) відмова розглядати пропозицію Миколи Скрипника перейменувати РКП(б) на Комуністичну партію СРСР вже московськими комуністами обґрунтовувалася саме міркуваннями передчасності такого кроку: "Зачекаємо, доки фактично зорганізується союз Соціалістичних Республік, а потім будемо перейменовувати".

Після ХІІ з'їзду РКП(б) здавалося, що настав час для ретельної переробки проекту Договору. Українська сторона внесла низку пропозицій, які мали посилити суверенність УСРР, більшість з яких, однак, була відхилена керованим Сталіним центральним партійним апаратом, котрий до червня вже оговтався від тієї критики свого підходу до національного питання, яка пролунала на початку березня з вуст Володимира Леніна. Мало того, навіть другу палату, Раду Національностей, Сталіну вдалося перетворити на переважно російський орган шляхом включення представників автономних республік, які на той час були лише в складі Росії.

Незважаючи на відхилення переважної більшості українських пропозицій, Договір було істотно змінено. Так, проект 30 грудня 1922 року складався з 26 статей, український варіант, прийнятий вищими компартійними та радянськими органами УСРР наприкінці травня 1923 року, містив 36 статей, а затверджений у червні у партійному порядку проект - 72 статті

1-2 липня відбулася сесія ВУЦВК, головним питання порядку денного якої було саме Договір про створення СРСР/Конституція СРСР. Доповідав Християн Раковський, який відзначив головну відмінність від грудневого 1922 року проекту - появу Ради Національностей, яка мала бути на сторожі інтересів національних республік. Детально зупинившись на основних положеннях Договору, доповідач, який у квітні-червні найзатятіше боронив інтереси УСРР, за що й був відкликаний з України, зрештою підсумував: "При теперішньому міжнародному та внутрішньому становищі - політичному та господарчому, дана конституція забезпечує максимум прав союзним республікам при збереженні максимум єдності революційного і пролетарського фронту".

Після обговорення та відповідей на питання Раковський повторив досить часто тоді згадувану настанову: "Лише в рамках Радянського Союзу Україна може існувати як незалежна держава". В результаті обговорення ВУЦВК 2 липня одноголосно схвалив в цілому узгоджений раніше в партійному порядку проект. Подібні рішення у цей час були ухвалені і в інших радянських республіках.

6 липня 1923 року відбулася запланована ще 30 грудня 1922 року подія - відкрилася ІІ сесія ЦВК СРСР, яка затвердила та ввела в дію Декларацію та Договір про створення СРСР. У вступній частині йшлося про те, що ЦВК СРСР "на виконання постанови І з'їзду рад СРСР [...] та приймаючи до уваги поправки та зміни, запропоновані Центральними Виконавчими Комітетами Союзних Республік, постановляє: Декларація про утворення Союзу Радянських Соціалістичних Республік та Договір про утворення Союзу Радянський Соціалістичних Республік становлять Основний Закон (Конституцію) Союзу Радянських Соціалістичних Республік". Тобто Декларація і Договір водилися в дію як дві складові єдиної Конституції СРСР.

13 липня 1923 року Президія ЦВК СРСР прийняла відозву до всіх народів і урядів світу, у якій сповіщалося про те, що відбулося створення СРСР, та про початок роботи вищих органів влади та управління нового державного утворення. Тим самим публічно констатувалося, що датою створення СРСР стало 6 липня 1923 року. Саме відтоді почали діяти загальносоюзні законодавчі органи влади, було створено основний виконавчий орган влади СРСР - РНК СРСР, головою якого формально було обрано Леніна. Водночас були ліквідовані ті республіканські наркомати, які засвідчували формальну незалежність республік. В Україні передусім це стосувалося Наркомату закордонних справ. ІІ З'їзд Рад СРСР, який відбувся у січні 1924 року, ратифікував вже діючий Основний Закон.

Постановою Президії ЦВК СРСР від 3 серпня 1923 року 6 липня було визнане святковим і вихідним днем на всій території СРСР. Відзначався він як "день створення СРСР", "день Конституції СРСР" чи "день СРСР" - усі три означення події тоді були синонімами. Статус вихідного дня та дата святкування (іноді це був перший вихідний липня) змінювався в залежності від обставин, але аж до ухвалення у грудні 1936 року нової "сталінської" Конституції СРСР 6 липня було офіційним радянським святом. Водночас ще за кілька років до введення в дію сталінської Конституції, і особливо цей підхід набув популярності після Голодомору, дедалі частіше як дату створення СРСР називали 30 грудня. Але лише після 1936 року в історичній пам'яті 6 липня як День Конституції та День створення СРСР остаточно "розпався" на дві дати - 30 грудня 1922 року (день створення СРСР) та 31 січня 1924 року (Конституція СРСР). І саме така сталінська настанова залишається переважаючою в сучасній історичній пам'яті.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
створення срср

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
геннадій єфіменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 6 липня 1923 : Створення СРСР

# data[].attributes.attachment_link.description
6 липня 1923 року Центральний Виконавчий Комітет СРСР затвердив доопрацьований "Договір про створення СРСР" та ухвалену ще в грудні 1922 року "Декларацію про створення СРСР" та увів їх у дію як Конституцію СРСР. Того ж дня були ухвалені рішення про створення органів виконавчої влади нової держави - Ради народних комісарів та всесоюзних наркоматів, а вже 3 серпня ЦВК СРСР визнав 6 липня святковим днем.

# data[].attributes.headline
12. Німеччина

# data[].attributes.subject
12. Німеччина

# data[].attributes.headline
9. Велика Британія

# data[].attributes.subject
9. Велика Британія

# data[].attributes.headline
8. Сполучені Штати Америки

# data[].attributes.subject
8. Сполучені Штати Америки

# data[].attributes.headline
25. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом ІІІ «Розгортання Української революції. Боротьба за українську державність»

# data[].attributes.subject
25. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом ІІІ «Розгортання Української революції. Боротьба за українську державність»

# data[].attributes.headline
24. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
24. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
23. Релігійне та повсякденне життя

# data[].attributes.subject
23. Релігійне та повсякденне життя

# data[].attributes.headline
22. Література та мистецтво

# data[].attributes.subject
22. Література та мистецтво

# data[].attributes.headline
21. Нові тенденції розвитку культури 1914–1921 рр.  

# data[].attributes.subject
21. Нові тенденції розвитку культури 1914–1921 рр.  

# data[].attributes.headline
19. Україна наприкінці 1919 – на початку 1920 р. 

# data[].attributes.subject
19. Україна наприкінці 1919 – на початку 1920 р. 

# data[].attributes.headline
18. Україна в другій половині 1919 р. 

# data[].attributes.subject
18. Україна в другій половині 1919 р. 

# data[].attributes.headline
17. Західноукраїнські землі в 1918-1919 рр. 

# data[].attributes.subject
17. Західноукраїнські землі в 1918-1919 рр. 

# data[].attributes.headline
16. Україна наприкінці 1918 – у першій половині 1919 рр. 

# data[].attributes.subject
16. Україна наприкінці 1918 – у першій половині 1919 рр. 

# data[].attributes.headline
15. Українська Держава

# data[].attributes.subject
15. Українська Держава

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Александр Григорьевич

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьманський переворот. Українська Держава.

# data[].attributes.headline
7. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
7. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
6. Міжнародні відносини у 1920-х рр. 

# data[].attributes.subject
6. Міжнародні відносини у 1920-х рр. 

# data[].attributes.headline
5. Паризька мирна конференція 1919 р. Вашингтонська конференція 1921-1922 рр. 

# data[].attributes.subject
5. Паризька мирна конференція 1919 р. Вашингтонська конференція 1921-1922 рр. 

# data[].attributes.attachment_link.title
облаштування світу конспект

# data[].attributes.headline
14. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом ІІ «Початок Української революції»

# data[].attributes.subject
14. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом ІІ «Початок Української революції»

# data[].attributes.headline
13. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
13. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
12. Мирний договір УНР із Центральними державами та вигнання більшовиків із території УНР

# data[].attributes.subject
12. Мирний договір УНР із Центральними державами та вигнання більшовиків із території УНР

# data[].attributes.headline
11. Події 1917 року в Криму

# data[].attributes.subject
11. Події 1917 року в Криму

# data[].attributes.headline
10. Перша війна більшовицької Росії з УНР та проголошення незалежності України

# data[].attributes.subject
10. Перша війна більшовицької Росії з УНР та проголошення незалежності України

# data[].attributes.headline
9. Проголошення Української Народної Республіки

# data[].attributes.subject
9. Проголошення Української Народної Республіки

# data[].attributes.headline
8. Проголошення автономії України

# data[].attributes.subject
8. Проголошення автономії України

# data[].attributes.headline
7. Розгортання Української революції у березні-травні 1917 р. 

# data[].attributes.subject
7. Розгортання Української революції у березні-травні 1917 р. 

# data[].attributes.headline
6. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом І «Україна в роки Першої світової війни»

# data[].attributes.subject
6. Узагальнення знань і тематичне оцінювання за розділом І «Україна в роки Першої світової війни»

# data[].attributes.headline
5. Практичне заняття

# data[].attributes.subject
5. Практичне заняття

# data[].attributes.headline
4. Воєнні дії на території України в 1916–1917 рр.

# data[].attributes.subject
4. Воєнні дії на території України в 1916–1917 рр.

# data[].attributes.headline
3. Воєнні дії на території України в 1914–1915 рр. 

# data[].attributes.subject
3. Воєнні дії на території України в 1914–1915 рр. 