# data[].attributes.body
Keskimaa, keskivaltakunta
Nousevan auringon maa
Itä itä
Pohjoinen tie

# data[].attributes.body
esim. Mustat vuoret
Leijonavuoret
Syvyys, syvät vedet
Saaret

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
When the US president says "America first" to a room full of world leaders, he probably doesn't mean to invoke the spirit of a 15th-century Italian. When Charles de Gaulle proclaimed, "La France n'est pas seule!" he likely wasn't talking about a Germanic tribe from two millennia past. And Gandhi's appeal to Britain to "quit India" definitely wasn't just about the people living near the Indus River.

Our countries' names instill in us a sense of pride. Our leaders use them as emotional triggers in speeches, and so do citizens, creating slogans around country names to rally support on social media and conjure unity in protests. It's easier than putting "make the land between Mexico and Canada great again" on hats. But just like our first names are handed to us without our input, the names of nations are inherited, arbitrary, and, often, absurd. Sometimes we get names we don't want, and our efforts to correct don't stick.

According to our research, the majority of country names fall into just four categories:

a directional description of the country

a feature of the land

a tribe name

an important person, most likely a man

Further, our research reveals that the way countries get their names is hardly ever democratic, and very few are rooted in the national qualities we like to associate with them, like liberty, strength or justice.

Toponymy, the study of place-names

To figure out what we're really saying when we say "America," or "Papua New Guinea," Quartz relied on the gold standard toponymy reference book, the Oxford Concise Dictionary of World Place-Names, by John Everett-Heath. We manually compiled information on all 195 independent states recognized by the US, to create a taxonomy of the world's political order. Where the dictionary was unclear, we cross-referenced origin stories. We looked at country endonyms-the name a country calls itself-where markedly different from a country's English name. (So 中国, or Zhōngguó, instead of China, and Suomi, not Finland.) If a country was named after an existing place-Chad after Lake Chad, or Algeria after the city of Algiers, for example-we did our best to seek the meaning of the original name.

A few things to keep in mind: Name origins are often murky, so this is an inexact exercise. Sometimes the most fun or attractive origin stories are bunk. "Beware folk etymology (an effort to explain a name by its resemblance, in sound or spelling, or to some other name or word, or its possible association with a person or event)," writes John Everett-Heath by email. "Myths and legends may be entertaining, but rarely of value."

English-language resources obviously have their own flaws and biases, and there are likely to be gaps in places under-studied by English-speaking academics. And sometimes tracing an origin leads to a dead end: Like with etymology, eventually you go far back enough and you hit a wall.

That said, here's a taxonomy of the world's country names as far as we know.

Type one: Tribes, kingdoms, ethnic groups

By far the greatest plurality-a third-of the world's countries get their current names from some older group of people. There's a big cluster in Europe: France is named for the Franks; Italy for the Vitali tribe; Switzerland for the Schwyz people. 대한민국, romanized as Daehan Minguk, is the Korean name for South Korea. "Daehan" means "Great Han" or "Big Han," after three Han tribes from the 2nd century BC. ("Han" can also mean "big.") Vietnam means Viet people of the south.

Just like our first names are handed to us without our input, the names of nations are inherited, arbitrary, and, often, absurd.

In the last century it's also been a way for countries to reclaim a much older identity: In 1957 the Gold Coast gained independence from the British and was renamed Ghana, after the older empire that broke up in the 13th century.

A few countries have names that describe their people's attributes: Burkina Faso, coined in 1984, means "land of honest men" or "land of incorruptible people." Guinea and its namesakes-Guinea-Bissau, Papua New Guinea, Equatorial Guinea-come possibly from the Tuareg word "aginaw," "black people," used by the Portuguese in the 15th century to refer to a larger region of west Africa.

Papua New Guinea is thought to be a description of the people native to Melanesia, "papua" reportedly meaning "frizzy-haired," and Guinea from the Spanish explorer Ynigo Ortiz de Retes, who in 1546, thought they looked like the African Guineans (i.e. they had dark skin).

Type two: A special land

About a quarter of the world's country names come from some aspect of the land.

Algeria is named after its capital city, Algiers, meaning "the islands." That name once described the city's bay, which once had tiny islands in it, but which have since become connected to the mainland or been destroyed in development of the harbor. Montenegro's endonym, Crna Gora, means "black mountain," a reference to the southwestern mountain Lovćen. Iceland is, indeed, what it sounds like, though it's a misnomer. Says Everett-Heath in the dictionary:

Allegedly renamed Iceland from ís 'ice' by the first Norse settlers in the 9th century. Their intention was to deter visitors coming to an island which had in fact comparatively moderate annual temperatures (because of the Gulf Stream) and was much warmer than would be expected for a country so far north.

Some names about land features are clustered in places where borders were drawn up by colonialists, perhaps because they were given by outsiders seeing the lands through the eyes of foreigners.

It's not clear which explorer named Costa Rica ("the rich coast"), but one account suggests it was Christopher Columbus, who saw indigenous people wearing gold and didn't realize it was imported. The Spanish gave Honduras its name, meaning "depth" or "deep water," and they also named Barbados, or "bearded ones," allegedly after the great banyan tree found there, ficus citrifolia, because of their long aerial roots.

Sierra Leone is thought to have been named "lion mountains" by the Portuguese, probably a reference to the roaring sound of thunder in the hills above Freetown, not actual lions. Singapore means "lion city," and the lion head is a national symbol. But there aren't any known lions in Singapore. According to legend the Sumatran prince Sang Nila Utama was hunting in Singapore and came across an animal he thought was a lion, "singa" in Malay, and gave the name Singa Pura to the island he was on.

Type three: East, west, somewhere in the middle

About 25 countries are named for their location. Zhōngguó means "middle kingdom," and Nippon, the endonym for Japan, is "land of the rising sun," referring to the fact that Japan is east of China, i.e. in the direction of the sunrise from China's point of view. Norway, "northern way."

Timor-Leste means "east east." It comes from "timur," Malay for "east," which according to Everett-Heath, refers to the fact that Timor is east of Java and Sumatra, and "leste," Portuguese for "east." Australia means "southern," based on a land very far south theorized by the ancient Greeks, Terra Australis Incognita, "Unknown Southern Land."

Type four: Men

By our count, there are roughly another 25 countries named for some person of importance-in all cases but one, a man. According to language blogger Paul Anthony Jones, St. Lucia, a third-century woman from Syracuse, is the exception.

Some are obvious: The Philippines are named after Spain's 16th-century King Philip II, and Bolivia is named after the Venezuelan revolutionary Simón Bolívar. Israel is another name of Jacob, thought to be the patriarch of the Jewish people. Mauritius is named for Maurice of Nassau, the 16th-century Netherlands magistrate, and Swaziland is named for the Swazi people, who are said to get their name from the 19th-century king Mswati II.

The Solomon Islands also belong to this category, though in a round-about way: The Spanish explorer Álvaro de Mendaña de Neira came to the islands in 1568. Through some mix-up, perhaps by his own doing, rumors circulated that he found gold, and the islands were named after the wise, wealthy biblical king Solomon, who was said to get his gold from Ophir, an unidentified land known for its riches. Alas, by most accounts Mendaña found no such thing. There are a mysterious 21 countries whose name origins are disputed or unknown.

The United States of America is named for the Italian explorer Amerigo Vespucci, the person credited with realizing that the continent the Europeans bumped into in the late 1400s was not India. In 1507 German cartographer Martin Waldseemüller suggested these lands-at the time, referring just to South America- be named "from the discoverer Amerigo...as if it were the American land, or America."

Columbus appears to have left his mark on the most countries of any one person, eight countries total. He's thought to have named Saint Kitts (shortened from Christopher) and Nevis, Saint Lucia, and Saint Vincent and the Grenadines after his favorite Christian saints. Columbus also named Antigua and Barbuda after the Church of Santa Maria de la Antigua and the Trinidad (in Trinidad and Tobago) after the Holy Trinity.

Tobago, according to the Commonwealth, comes from the Carib word "tavaco," the pipe in which the Caribs smoked tobacco, and which, allegedly, Columbus thought was neat. Writes Everett-Heath in his dictionary:

An island so named by Christopher Columbus when he discovered it in 1498. Columbus was impressed by the natives' practice of stuffing the leaves of the tobacco plant in pipes and setting fire to them in the belief that this had medicinal value.

Colombia is named after Columbus, though not by him.

NB. Costa Rica, Trinidad and Tobago, and the Solomon Islands aren't the only countries whose names have dubious foundations. Venezuela was named by a Spanish expedition-which included Vespucci-that saw houses built over water and thought it looked like Venice. Grenada was named because sailors thought it looked like Granada, Spain. Canada likely comes from the Huron-Iroquois word "kanata," which means "village" or "settlement," confused by 16th-century French explorer Jacques Cartier to be the name of a place.

The best of the rest

There are 20 or so mysterious countries whose name origins are disputed or unknown. Malta could mean "refuge" or "bees," and a host of answers have been offered for Nepal, none definitive: "beginning of a new era," "center country," "holy place." "home of wool." The origins of a few countries like Syria and Palau are not unknown.

And then there are a few countries whose names don't fit into any major category-and these are arguably the most poetic. There's tiny Comoros off the east African coast, whose name means "moon," after the Arabic "al qamar." Mexico is also said to have lunar roots, the Spanish simplification of the Aztec city, Metztlixihtlico, meaning "in the navel of the moon."

There's possibly the most badass, Druk Yul, Bhutan's name for itself, thought to mean "land of the thunder dragon." And a smattering of countries whose names are virtues, like Liberia's "free land."

Nauru, an island northeast of Australia, is perhaps the most delightful, reportedly named after the indigenous word "anáoero," "I go to the beach."

Most Popular

Read full story

# data[].attributes.attachment_link.title
Nearly every country on earth is named after one of four things

# data[].attributes.attachment_link.description
When the US president says "America first" to a room full of world leaders, he probably doesn't mean to invoke the spirit of a 15th-century Italian. When Charles de Gaulle proclaimed, "La France n'est pas seule!" he likely wasn't talking about a Germanic tribe from two millennia past.

# data[].attributes.body
Yleisesti ottaen voi sanoa, että jos kaksoistähden toinen tähti on yli 200 AU:n päässä toisesta tähdestä, niin se ei vetovoimallaan sanottavasti häiritse planeettojen syntymistä. Myöskään kaksi hyvin lähekkäistä toisiaan kiertävää tähteä, joiden kiertoaika toistensa ympäri on muutama vuorokausi, eivät estä elinkelpoisen planeetan syntyä ja kiertämistä.

# data[].attributes.body
Punaisen kääpiön elinkelpoinen vyöhyke on paljon tähteä lähempänä kuin Auringon vastaava vyöhyke. Niinpä keskustähden vetovoima on siellä niin suuri, että se riittää pysäyttämään planeetan pyörimisen melko nopeasti. Tällöin planeetan valoisa pallonpuolisko on liian kuuma ja pimeä puolestaan kylmä. Elämää voi tällöin olla vain kapealla vyöhykkeellä planeetan valon ja varjon rajan lähellä. Mutta jos paksu kaasukehä, pilvet ja/tai suuri meri tasaavat lämpötiloja, planeetta voi olla elinkelpoinen. Voimakasta vuorovesitoimintaa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sky color and plant life on a red dwarf planet

# data[].attributes.attachment_link.description
Here's a quick diagram of sky color from zenith to terminator on a tidally locked planet orbiting an M-dwarf star. It also shows the distribution of dif... Sky color and plant life on a red dwarf planet

# data[].attributes.body
taivas, kasvit, ympäristö

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Published online 11 April 2007 | Nature | doi:10.1038/news070409-7
Corrected online:

News

Model shows the rainbow of plant life possible in the Universe.

A picnic on a far-flung planet orbiting a red dwarf might involve spreading your blanket on black grass and munching on purple veggies, according to a new model.

Given that we have yet to find bacteria, let alone little green men or purple palms, on any other planet, it might seem slightly ridiculous to spend time working out what colour plants elsewhere in the Universe must be. But scientists say that the thought experiment could be useful in helping us to look for lush landscapes in other solar systems.

Nancy Kiang, a biometeorologist at the NASA Goddard Institute for Space Studies in New York, modelled the solar and atmospheric conditions of other planets to see which ones might be suitable for photosynthetic life, and what those photosynthesizers might look like.

Red dwarfs, for example, emit only a fraction of the visible light produced by our own Sun, meaning that plants on planets around these stars will probably hoard all the visible light they can absorb, rather than reflecting back any particular wavelength, Kiang hypothesizes. That means they would probably look black.

Is there a colour that a plant couldn't be? Kiang thinks that it's unlikely that plants will be blue, no matter what planetary environs are out there.

It's not easy being green

Kiang isn't the first to wonder about such matters. H.G. Wells - unrestrained by the stifling predictions of atmospheric models - gave Mars a "vivid blood-red" kingdom of vegetables in his novel The War of the Worlds back in 1898.

Kiang and her colleagues took a more academic approach by surveying known photosynthetic systems on Earth to get a sense of the limitations that could constrain photosynthesis on other planets. Earth already provides a variety of colours and pigments to chose from - from the comforting greens of our land plants to the dull purples of some photosynthetic bacteria, and the jarring reds of certain seaweeds.

The colour reflected by each of these organisms is made up of the wavelengths that the photosynthesizer has shunned - typically those that are not particularly useful for them. The colour of a plant, therefore, can depend on the quality of light the plant receives and that, in turn, depends on the properties of the local sun and the atmosphere that filters out the sun's rays.

The sunlight that strikes Earth's surface, for example, is rich in green light, but land plants often shun this seemingly rich source of energy. Some researchers assumed that reflection of green light was the product of an evolutionary foible - just one of those cases in which the twisted path of evolution didn't yield the most efficient option. But green light is not as rich in photons as red light and not as energetic as blue light. So although plants seem to have wasted energy by not harnessing the abundant greens, Kiang thinks that they've just focused their efforts on the more nutritious reds and blues.

The team thinks that all plants will be keen to suck up high-energy blue light - so that rules out bright blue leaves. "In general, plants will want to use blue light if they can," says Victoria Meadows, an astronomer at the California Institute of Technology in Pasadena, California, and a collaborator on the study.

Blue planet

Kiang's results indicate that a broad range of solar systems, from hot F-class stars to the relatively dim M-class red dwarfs, should able to host planets with plant life in a range of colours. "These planets could have a global-scale productivity [that is] comparable to that on Earth," says Kiang "That means that if you want to detect them by telescope, maybe there's enough there to see."

ADVERTISEMENT

Telescopes can't yet see the colours of far-flung rocky planets, but the team hopes that their work can be used to design instruments that can detect the spectral signatures characteristic of photosynthetic life. Their model helps to show which wavelengths plants on various planets would be most likely to absorb, creating a custom signature for life for different planetary situations.

Kiang's models are useful because they can help astronomers design their space telescopes with a search for photosynthetic life in mind, says astronomer Eric Ford from the Harvard-Smithsonian Center for Astrophysics in Cambridge, Massachusetts. To assume that photosynthetic organisms on other planets will abide by the rules on Earth is a bit of a stretch, but when the task before you is to predict what life will be like on other planets, you don't have a lot of options, he adds. "The reason we search is because we don't know," says Ford. "We really only have one data point so far, and clearly it's a biased data point."

Visit our plantsmaycomeinallc.html">newsblog to read and post comments about this story.

See '"The colour of alien leaves":/news/2007/070409/multimedia/070409-7_bx1.html'

# data[].attributes.attachment_link.title
Alien plants may come in all colours but blue

# data[].attributes.attachment_link.description
Published online 11 April 2007 | Nature | doi:10.1038/news070409-7 Corrected online: News Model shows the rainbow of plant life possible in the Universe. A picnic on a far-flung planet orbiting a red dwarf might involve spreading your blanket on black grass and munching on purple veggies, according to a new model.

# data[].attributes.body
Sähköstimulointi valppauden ylläpitämiseksi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Back in 2002, John Moore, an anthropologist at the University of Florida, calculated that a starship could leave Earth with 150 passengers on a 2000-year pilgrimage to another solar system, and upon arrival, the descendants of the original crew could colonize a new world there-as long as everyone was careful not to inbreed along the way.

It was a valiant attempt to solve a thorny question about the future of humans in space. The nearest star systems-such as our nearest neighbor, Proxima Centauri, which is 4.2 light-years from home-are so far that reaching them would require a generational starship. Entire generations of people would be born, live, and die before the ship reached its destination. This brings up the question of how many people you need to send on a hypothetical interstellar mission to sustain sufficient genetic diversity. And a new study sets the bar much higher than Moore's 150 people.

According to Portland State University anthropologist Cameron Smith, any such starship would have to carry a minimum of 10,000 people to secure the success of the endeavor. And a starting population of 40,000 would be even better, in case a large percentage of the population died during during the journey.

At the moment, NASA isn't ready to send human explorers to Mars, let alone out of the solar system. But some private organizations, including the federally funded 100 Year Starship project, plan to make manned interstellar travel possible within the next century, hoping that a huge increase in propulsion speed could reduce the travel time between stars to just a few hundred years. Icarus Interstellar, one of the groups involved in 100 Year Starship, asked Smith to make this calculation of how many passengers would be needed to keep that population healthy. The results are published in the April-May issue of Acta Astronomica.

"I did this study to materially help in putting together the millions of puzzle pieces that will be required to allow humanity to spread out from our earthly cradle," he says.

William Gardner-O'Kearney, who studied archaeology at Portland State, helped Smith build the MATLAB simulations to calculate how many different scenarios would play out during interstellar travel. He ran some additional simulations specially for PopMech to show us why the success of an interstellar mission depends crucially on the starting population size.

Gardner-O'Kearny calculated each population's possible trajectory over 300 years, or 30 generations. Because there are a lot of random variables to consider, he calculated the trajectory of each population 10 times, then averaged the results. (With one exception: The starting population of 40,000 is so large that it takes 18 hours to complete each simulation, so he calculated that trajectory only once.)

Genetic diversity keeps groups healthy, and larger populations tend to have more diversity. In small or isolated groups, including Ashkenazi Jews and the Amish, marriage between relatives has reduced genetic diversity and made otherwise rare diseases such as Tay Sachs and cystic fibrosis common among those populations. Graph A shows that Moore's suggestion of 150 people is not nearly high enough to maintain genetic variation. Over many generations, inbreeding leads to the loss of more than 80 percent of the original diversity found within the hypothetical gene.

A population of 500 people would not be sufficient either, Smith says. "Five hundred people picked at random today from the human population would not probably represent all of human genetic diversity . . . If you're going to seed a planet for its entire future, you want to have as much genetic diversity as possible, because that diversity is your insurance policy for adaptation to new conditions."

A starting population of 40,000 people maintains 100 percent of its variation, while the 10,000-person scenario stays relatively stable too. So, Smith concludes that a number between 10,000 and 40,000 is a pretty safe bet when it comes to preserving genetic variation.

The second threat to interstellar voyagers is catastrophes-plague, war, collisions, and mechanical failures-that could wipe out large portions of the population at any time.

The population of 40,000 can take quite a hit but still manage to stay within the range of a healthy population size, and the 10,000-person starship survives pretty well too.

To check out the smaller populations, we need to zoom in:

The population of 2000 gets halved over time, which is not good. And though the smaller populations (150 and 500) look as if they survived better, that's partially because those populations had to have looser birth restrictions: Whereas in the simulations, the larger populations were allowed to have only one child per couple, the smaller populations allowed a couple to have two or three children to ensure the survival of the community. In the end, the growth cancelled out the disastrous effects. And if we take a look at the original 10 simulations for the 150-person starship (see graph below), we can see that three of the populations were totally wiped out. For 500 people, only one population got wiped out, and the risk of a wipeout gets smaller as population size goes up. The takeaway is that for both factors (genetic diversity and catastrophe survival), bigger populations are better.

Luckily, tens of thousands of pioneers wouldn't have to be housed all in one starship. Spreading people out among multiple ships also spreads out the risk. Modular ships could dock together for trade and social gatherings, but travel separately so that disaster for one wouldn't spell disaster for all, says Smith.

When 10,000 people are housed in one starship, there's a potential for a giant catastrophe to wipe out almost everyone onboard. But when 10,000 people are spread out over five ships of 2000 apiece, the damage is limited.

To make interstellar travel a reality, scientists and engineers will have to overcome huge obstacles. They'll need to find ways to increase propulsion speed, prevent the negative health effects that arise from living in space, and devise self-sustaining systems that provide food, water, and air. At least the new calculations provide some sort of starting point.

"With 10,000," Smith says, "you can set off with good amount of human genetic diversity, survive even a bad disease sweep, and arrive in numbers, perhaps, and diversity sufficient to make a good go at Humanity 2.0."

# data[].attributes.attachment_link.title
How Many People Does It Take to Colonize Another Star System?

# data[].attributes.attachment_link.description
Back in 2002, John Moore, an anthropologist at the University of Florida, calculated that a starship could leave Earth with 150 passengers on a 2000-year pilgrimage to another solar system, and upon arrival, the descendants of the original crew could colonize a new world there-as long as everyone was careful not to inbreed along the way.

# data[].attributes.body
Miten levittäytyminen on tapahtunut?

# data[].attributes.body
mm.: Geeniteknologia voi korjata matkan aiheuttamia säteilyvaurioita

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tämän tekee avaruustähtitieteen professori Esko Valtaoja, joka luo katsauksen
avaruuslentojen ensimmäiseen vuosituhanteen 1957-2957.
Tähtimatkaan tarvittiin rahaa ja tekniikkaa, vahvaa tahtoa - ja pitkää ikää.
Siksi unelma toteutui vasta elokuussa 2771.

Tasan tuhat vuotta sitten Neuvostoliitto, tuolloin yksi maailman mahtavimmista valtioista, laukaisi ensimmäisen satelliitin Maata kiertävälle radalle. Tuo tuskin jalkapallon kokoinen metallinkappale, jolle annettiin nimeksi Sputnik venäjän kielen matkatoveria tarkoittavan sanan mukaan, aloitti avaruuslentojen aikakauden.

Neljä vuotta myöhemmin ensimmäinen ihminen saavutti kiertoradan, ja vajaa vuosikymmen myöhemmin, 1969, Kuun. Ihmiset alkoivat puhua omasta aikakaudestaan avaruusaikana.

Usko tieteen kaikkivoipuuteen ja toive paremmasta ja vapaammasta huomispäivästä saivat ihmiset ajattelemaan, että "avaruuden valloittaminen" - kuten tuolloin mahtipontisesti sanottiin - jatkuisi yhtä huimaa vauhtia kuin oli alkanut.

Asiantuntijat arvelivat, että Kuussa ja Marsissa olisi pysyvästi asutettuja siirtokuntia vuosituhannen vaihteeseen mennessä ja että tähdetkin saavutettaisiin kenties jo ennen vuotta 2100.

Lähdettiin liian varhain

Nykyperspektiivistä meidän on vaikea ymmärtää tuon ajan optimismia. Näemme, kuinka mahdottomia tulevaisuudenhaaveet olivat suhteutettuina oman aikansa talouteen ja teknologiaan. Avaruusaika alkoi vuosisadan liian aikaisin.

Ensimmäisten avaruuslentojen kalleutta oli tapana kuvata sanomalla, että jos halusi lähettää kilon hyötykuorman avaruuteen, täytyi kuljetusmaksuksi antaa kilo kultaa. (Kulta oli aikakauden tärkeimpiä varallisuuden symboleja.

Useimpien ihmisten vuosiansiot jäivät paljon alle kultakilon.) Tekniikka oli kallista ja puutteeellista, eikä maailmassa yksinkertaisesti ollut vielä tarpeeksi vaurautta avaruuden suurimittaiseen hyödyntämiseen silloisin keinoin.

Tilanne muistutti aikaa ennen purje- ja moottorilaivojen kautta. Vain hyvin harvat hyödykkeet olivat niin arvokkaita, että niitä kannatti siirrellä hidasta ja vaivalloista maareittiä pitkin. Karavaanit kuljettivat Silkkitiellä mausteita, silkkiä ja jalokiviä, mutta eivät rautamalmia tai maastamuuttajia.

Avaruuslentojen ensimmäisellä vuosisadalla ainoa keino irrottautua Maan vetovoimasta oli kemiallinen raketti, josta sen sisässä palavan polttoaineen pakokaasut ryöppysivät vain muutaman kilometrin sekuntinopeudella. Tämä tarkoitti sitä, että jo kiertoradalle pääseminen oli mahdotonta ilman monivaiheista rakettia. Myös hyötykuorman suhde koko raketin painoon jäi surkean pieneksi: tarvittiin lähtöpainoltaan kolmen miljoonan kilon painoinen raketti kuljettamaan kolmesataa kiloa astronautteja Kuuhun ja takaisin.

Politiikkaa seurasi bisnes

Ensimmäisiin kuulentoihin kului melkein prosentti Yhdysvaltojen kansantuotteesta. Moiset kustannukset paljastavat, että miehitettyjen lentojen päämäärät olivat lähes poikkeuksetta poliittisia. Tien pää saavutettiin 2028, kun Kiina lähetti ensimmäiset ihmiset Marsiin.

Punaisen planeetan jälkeen ei enää ollut uutta määränpäätä, jonka saavuttamalla kansakunnat olisivat voineet osoittaa mahtiansa. Toisaalta myös maailmantilanteen muuttuminen vei pohjan entisen kaltaisilta propagandalennoilta.

Avaruus oli toki hyvää bisnestä moninaisille Maata kiertävien satelliittien hyödyntäjille, tietoliikenteestä kaukokartoitukseen, mutta mikään kaupallinen sovellus ei vaatinut ihmisen läsnäoloa siellä. Tilanne alkoi muuttua vasta 2000-luvun loppupuoliskolla. Tähän vaikutti kolme eri tekijää.

Ensinnäkin nanoteknologia kehittyi huimasti. Timanttikuitujen ja muiden ultramateriaalien ansiosta avaruusaluksia ei enää tarvinnut tehdä kertakäyttöisiksi, mikä jo yksinään pudotti kustannukset kymmenesosaan aikaisemmasta.

Myös rakettitekniikassa tapahtui kvanttihyppäys. Ydinkäyttöisiä raketteja oli suunniteltu jo ennen Sputnikin ensi lentoa, mutta vasta fuusioenergian maailmanlaajuinen käyttöönotto 2080-luvulta alkaen teki ne niin poliittisesti, kaupallisesti kuin teknologisestikin mahdollisiksi.

Pakokaasut saavuttivat fuusiorakettien varhaisissakin versioissa kymmenkertaisen ja lopulta yli satakertaisen nopeuden kemiallisiin raketteihin verrattuna. Suurin osa avaruusaluksen painosta oli nyt pelkkää hyötykuormaa. Usein oli halvempaa lähettää kilo tavaraa Maata kiertävälle radalle kuin maapallon toiselle puolelle.

Yhtenäisteoria vei oikotiet

Douglas Oyangin matemaattinen läpimurto 2200-luvun alussa oli ratkaiseva avaruuslentojen tulevaisuudelle, vaikkakin päinvastoin kuin moni toivoi.

Alun perin säieteoriana tunnettu matemaattinen rakennelma oli osoittautunut vaikeammaksi kuin kukaan kuvittelikaan. Useimmat tutkijat olivat jo unohtaneet sen yhtenä tieteen hedelmättömistä umpikujista, kun Oyang julkisti yhtälönsä. Kvanttifysiikka ja suhteellisuusteoria oli nyt yhdistetty, ja uusi yhtenäisteoria selitti elegantisti kaiken, mitä ihminen oli fysikaalisesta todellisuudesta pystynyt mittaamaan tai päättelemään.

Valitettavasti todellisuus ei ollut suopea avaruuden valloittamiselle. Tieteiskirjailijoiden ja fyysikkojen rakastamia madonreikiä ja avaruuden poimuja ei ollut olemassa: suhteellisuusteorian sallimat matemaattiset idealisaatiot hajosivat Planckin kvanttivaahdon todellisuuteen. Turhaksi osoittautui myös toive uusista ulottuvuuksista ja niiden tarjoamista oikoteistä.

Aika-avaruus oli yksinkertainen monisto, jossa matkantekoon oli käytettävissä vain neljä jo Einsteinin ajoista tunnettua makroskooppista ulottuvuutta. Lyhin tie Maasta tähtiin oli jokaisen nähtävissä: pitkä, suora viiva avaruuden halki. Tähtiin ei ollut oikotietä.

2300 hallittiin koko aurinkokunta

Asteroidien teollista hyödyntämistä vauhditti se, että suuri osa tarvittavasta teknologiasta oli jo valmiina.

Ihmiskunta oli pitkään kehitellyt keinoja suojautua Maata uhkaavilta asteroideilta. Kun näitä tekniikkoja hieman muokattiin, ne soveltuivat raaka-aineiden rahtaamiseen pois asteroideilta. Avaruudessa asumiseen tarvittavat keinot taas oli testattu Kuussa ja Marsissa.

Vuoteen 2300 mennessä aurinkokunnan jokainen kolkka oli ihmisen ulottuvissa. Samoin kuin maapallolla oli aikanaan tilanteen mukaan liikuttu purjelaivoilla tai suihkukoneilla, avaruudessakin käytettiin lähes kaikkia niitä tapoja, joita ensimmäisiä tekokuita ihastelleet ihmiset olivat kaavailleet: fuusioraketteja, ionimoottoreita, avaruuspurjeita, massalinkoja ja asteroidivyöhykkeellä jopa vanhoja kemiallisia raketteja. Pulssifuusio syrjäytti lopullisesti muut keinot vasta vuosituhannen toisella puoliskolla.

Jatkuvatoimiset reaktorit olivat järeitä koneita, mutta pulssifuusio toimi yhtä hyvin kaikissa mitoissa. Planeettainväliselle yhden hengen kevytalukselle antoivat vauhtia "mikropommit", laserin sytyttämät pikkuruiset fuusiopelletit. Miljoonien tonnien avaruusproomuja taas kiidättivät paineaallot, joita synnyttivät voimaltaan ensimmäisiin atomipommeihin verrattavat räjähdykset.

Vain avaruushissi, yksi tulevaisuuskuvitelmien vakiokulisseista, jäi rakentamatta - sitä ei yksinkertaisesti tarvittu. Suhteellisen vähän tavaraa kulki enää Maasta ylös avaruuteen; paljon enemmän raaka-aineita ja jalosteita tuotiin maapallolle, tiputettiin alas.

Ihmiskunta oli nyt valmis kohottamaan katseensa planeetoista tähtiin.

Tipuset löysivät elämän

Ensimmäiset tähtiluotaimet oli itse asiassa lähetetty matkaan jo 1900-luvulla. Ulkoplaneettoja kuvattuaan ne jatkoivat matkaansa tähtiä kohti kymmenestuhannesosalla valon nopeudesta. Mutta 40 000 vuotta oli kovin pitkä aika odottaa viestiä Alfa Kentaurilta.

Ajatus nanoteknologian ja laserkiihdytyksen yhdistämisestä oli sekin peräisin avaruusajan alkuvuosilta. Idean isä oli fyysikko-matemaatikko Freeman Dyson, jolla oli roppakaupoin futuristisia päähänpistoja. Hänen kunniakseen tuskin kananmunan kokoisia nanoluotaimia alettiin kutsua Dysonin tipusiksi.

Avaruudessa kiitävää munaa ympäröi siitä kuoriutunut lähes neliökilometrin kokoinen ultraohut avaruuspurje. Sadan metrin läpimittainen gammalaser pommitti purjetta kuukausia kiihdyttäen tipusen kilon painoisen hyötykuorman yli kymmenesosaan valon nopeudesta. Tarvittava energia oli vaatimaton: muutama fuusiovoimala riitti ruokkimaan Pluton etelänavalle rakennettua parinkymmenen gigawatin laseria.

Äly yhä hakusessa

Elämän etsiminen kosmoksesta muuttui tieteiskuvitelmista tieteeksi viime vuosituhannen lopulta. Ensimmäiset astrobiologit väittelivät siitä, kuinka yleistä elämä yleensä ja älyllinen elämä erityisesti oli kosmoksessa. Koska tuolloin ei vielä tiedetty oikeastaan mitään elämän alkusynnystä maapallolla, arvailuilla ei juurikaan ollut tieteellisiä perusteita. Yhden tutkijan mielestä Maa oli Linnunradan ainoa asuttu planeetta, toinen puhui sadastatuhannesta vieraasta sivilisaatiosta.

Yhä suuremmat radioantennistot kuuntelivat avaruutta, mutta turhaan. Vuoteen 2050 mennessä tuli selväksi, että ainakaan tuhannen valovuoden säteellä ei ollut toisia sähkömagneettista säteilyä käyttäviä olentoja.

Maailmankaikkeus kuitenkin pursui elämää. Jo ensimmäinen avaruusinterferometri, Darwin, löysi 2020-luvulla useita eksoplaneettoja, joiden ilmakehän koostumus viittasi elämän olemassaoloon. Runsaat viisisataa vuotta myöhemmin Dysonin tipuset, parvittain matkaan lähetetyt nanoluotaimet, paljastivat elämän hyvin alkeelliseksi.

Edes Maata paljon vanhemmilta planeetoilta ei ole löytynyt älykkäitä olentoja, ei edes omien nisäkkäittemme veroisia hengen jättiläisiä. Miksi? Emme tiedä.

Kenties laivojemme täytyy matkata antimaterian voimin Linnunradan ääriin ennen kuin lopulta saamme selville kuinka harvinaista - tai peräti ainutlaatuista - älyllinen elämä on.

Pitkästä iästä varaa lohkaista

Aurinkokunnan valloitus oli ollut kiinni rahasta - tähtiin pääsyä rajoitti myös aika.

Yksi tähtimatkojen perusedellytys, jonka historioitsijat usein unohtavat, oli eliniän tasainen piteneminen. Avaruusajan alun ihmiset elivät jo lähes kaksi kertaa pitempään kuin heidän esivanhempansa teollistumisen aikakaudella. Noin 2500 ohitettiin kahdensadan vuoden merkkipaalu, ja moni saattoi odottaa elävänsä paljon vanhemmaksikin.

Löytöretkien aikakaudella, siis muinaisella 1500-luvulla, oli ihmisiä, jotka olivat valmiit käyttämään lyhyestä elämästään vuosikymmenen matkatakseen maapallon ääriin. Tuhat vuotta myöhemmin sadan vuoden avaruusmatka ei enää tuntunut psykologisesti mahdottomalta, varsinkaan kun suurimman osan siitä saattoi viettää syvässä unessa.

Ajatus talvihorroksessa tai jopa pakastettuna tähtiin matkaamisesta oli yhtä vanha kuin ajatus avaruuslennoistakin, mutta sen toteuttaminen kesti vuosisatoja. Ensimmäisten kymmenvuotiseen talviuneen vaivutettujen vapaaehtoisten tragedia miltei lopetti koko horrostutkimuksen. Ajan mittaan opittiin kuitenkin ruokkimaan aivoja sopivilla ärsykkeillä, niin ettei rappeutuminen enää ollut ongelma.

Toinen välttämätön edistysaskel oli geenitekniikan kyky korjata kosmisen säteilyn aiheuttamat vauriot. Tähän pystyviä bakteereja tunnettiin jo niinkin varhain kuin 1900-luvun lopussa, mutta kesti pitkään, ennen kuin sama korjausmekanismi saatiin toimimaan luotettavasti myös ihmisessä.

Rakennettiin tähtialus Daidalos

Vuosituhantemme viimeisen neljänneksen alkaessa kaikki tähtilentoihin tarvittavat osaset olivat lopulta valmiina: psykologiset, biologiset, tekniset ja taloudelliset. Lähitähtiä kiersi planeettoja, jotka olivat elämälle paljon suotuisampia kuin jo asutetut Kuu tai Mars. Oli aika ryhtyä vakavissaan suunnittelemaan ensimmäistä miehitettyä lentoa tähtiin.

Ensimmäiset tähtimatkansa ihminen teki vanhan ja turvallisen pulssifuusion avulla. Laserkiihdytys ja valopurjeet eivät olleetkaan teknisesti ja taloudellisesti kannattavia, kun kuorma mitattiin tonneissa eikä grammoissa.

Kaasuplaneettojen helium-3:een perustuva fuusioenergia sen sijaan oli käytännöllisesti katsoen ilmaista - ainakin verrattuna viidensadan vuoden takaisiin aikoihin - ja koeraketit onnistuivat kiihdyttämään pieniä hyötykuormia lähes kolmasosaan valon nopeudesta.

Alfa Kentauriin matkanneen aluksen nimeksi annettiin Daidalos. Tämä oli kunnianosoitus esihistorian ensimmäiselle myyttiselle keksijälle ja myös viime vuosituhannen lopussa tehdylle ensimmäiselle suunnitelmalle lähettää pulssifuusiolla kulkeva alus tähtiin. Tuon ajan insinöörit olisivat epäilemättä olleet paitsi hämmästyneitä myös ikionnellisia nähdessään, kuinka lähelle todellisuutta heidän silloin toivottoman utopistinen suunnitelmansa lopulta osui.

7.8.2771: suuri askel ihmiskunnalle

Kymmenentuhannen tonnin avaruusaluksen kiihdyttäminen kymmenesosaan valon nopeudesta vaati energian, joka 2000-luvun alussa olisi vastannut koko maapallon energiantuotantoa vuosikymmenen ajalta. Tähtilento olisi myös syönyt maailman bruttokansantuotteen paljon pitemmältä jaksolta - sikäli kuin yritys olisi silloin ollut teknologisesti mahdollinen.

Seitsemänsataa vuotta vaurauden kasvua johti siihen, että Daidaloksen kustannukset olivat suhteellisesti samaa luokkaa kuin liikuttavien Apollo-kuurakettien: alle prosentti ihmiskunnan bruttokansantuotteesta.

Elokuun kahdeksantena päivänä vuonna 2771 kuusi ihmistä seisoi ensimmäisen kerran toista tähteä kiertävän planeetan pinnalla, yli viisikymmentä vuotta kestäneen ja enimmäkseen horteessa vietetyn matkan jälkeen. Kun hämärä laskeutui, tähtilentäjät kohottivat katseensa taivaalle ja katselivat siellä kirkkaana loistavaa iltatähteä. He tiesivät sen nimen: Aurinko.

Neljäkymmentä vuotta myöhemmin kaksi tähtilaivaa ohitti toisensa vain muutaman sadan miljoonan kilometrin etäisyydeltä, puolentoista valovuoden päässä Auringosta. Maapallolle palaava Daidalos kohtasi ensimmäisen Alfa Kentauriin matkaavan siirtokunnan ja sen neljäsataa uinuvaa siirtolaista. Avaruuden todellinen valloitus oli lopulta alkanut.

Kenelle kuuluu Linnunrata?

Vuoden 3000 koittaessa ihmiskunta on nyt levittäytynyt viiden tähden ympärille. Homo sapiensin tulevaisuus galaktisena sivilisaationa näyttää turvatulta.

Mitä tuleva millennium tuo tullessaan?

Antimateriaan tai mikrokokoisiin mustiin aukkoihin perustuvat tekniikat todennäköisesti korvaavat meitä yli kahdeksansataa vuotta palvelleen pulssifuusion. Ainakin periaatteessa kumpikin menetelmä voi kiihdyttää tähtilaivat niin lähelle valon nopeutta, että matkustajia ei enää tarvitse vaivuttaa horrokseen lyhyillä matkoilla. Jopa nykyinenkin biotekniikka mahdollistaa matkat tuhansien valovuosien päähän.

Kuka matkaa kaukaisiin tähtiin? Kansoittaako Linnunradan ihminen - kuten traditionalistit hartaasti toivovat - vaiko hänen avaruuden oloihin sopeutetut muuntogeeniset jälkeläisensä? Vai kuuluvatko tulevaisuus ja kosmos sittenkin toisille jälkeläisillemme eli syntymäänsä yhä odottaville tekoälyisille koneille?
Vuonna 4000 tiedämme.

Ne 1 000 vuotta Esko Valtaoja on Turun yliopiston avaruustähtitieteen professori. Hän on myös kirjoittanut tietokirjoja, kuten Tieto-Finlandialla 2002 palkitun Kotona maailmankaikkeudessa (kustantaja Ursa).
Tieteen päivien seminaariin Fysikaalisen maailman rajoilla 14.1. sisältyy Esko Valtaojan esitelmä Kuinka pitkälle ihminen voi levittäytyä avaruuteen.
Artikkelistaan Valtaoja sanoo, että "tämä on paras veikkaukseni siitä, mitä todella voisi tapahtua tulevaisuudessa".
Oikaisut Tiede-lehteen syyskuuhun 2771 mennessä.
1957 Sputnik aloittaa "avaruusajan".
1961 Juri Gagarin on ensimmäinen ihminen avaruudessa.
1969 lennetään ensimmäistä kertaa Kuuhun.
2026 perustetaan ensimmäinen pysyvästi miehitetty kuuasema.
2028 Kiinan taikonautit saavuttavat Marsin.
2080-luvulla toimivat ensimmäiset fuusioraketit.
2103 avataan ensimmäinen asteroidilouhos.
2150 Mars-siirtokunta on täysin omavarainen. Väestö kasvaa nopeasti Marsissa ja asteroideilla.
n. 2200 ylittyy miljoonan avaruudessa asuvan raja.
2270-luvulla alkaa mittava helim 3:n keruu lähinnä Saturnuksesta. Se mullistaa aurinkokunnan energiatalouden.
2314 saadaan miehitetty tutkimusasema Plutoon. Kaikki kiviplaneetat ja sadat asteroidit ovat nyt pysyvästi asutettuja.
2388 aloitetaan Marsin maankaltaistaminen. Kiihkeimmät vastustajat sabotoivat hanketta vuosikymmenet.
2450 D-He3-pulssifuusio alkaa yleistyä planeettojenvälisessä liikenteessä.
2487 Reynard, suurin rakennettu pulssifuusioalus, räjähtää telakoituessaan Cerekseen. Yli satatuhatta ihmistä kuolee. Seuraa ensimmäinen planetaarinen lamakausi.
n. 2500 otetaan käyttöön entistä kehittyneempi, turvallisempi pulssifuusiotekniikka. Planeettojen välinen liikenne elpyy nopeasti.
2559 ensimmäiset nanoluotaimet saapuvat Alfa Kentaurin planeetoille.
n. 2600 pulssifuusioon perustuvat koeraketit saavuttavat kolmasosan valon nopeudesta.
2670 aloitetaan Daidalos-projekti tavoitteena miehitetyt lennot vieraisiin planeettakuntiin.
2718 ensimmäinen miehitetty tähtilaiva lähtee kohti Alfa Kentauria.
2771 ihminen astuu ensimmäisen eksoplaneetan pinnalle.
2790 ensimmäinen siirtokunta-alus aloittaa matkansa Alfa Kentauriin.
2820 uudet tähtilaivat lähtevät kohti Tau Cetiä, Epsilon Eridania ja Lalande 21185:ttä mukanaan yli neljätuhatta siirtolaista.
2895 seitsemän Dysonin tipun armada saavuttaa Vegan (25 valovuoden etäisyydellä, toistaiseksi kaukaisin tähti, jonne nanoluotaimet ovat yltäneet). Vain yksi luotaimista tuhoutuu monisatavuotisen matkan aikana.
2926 valmistuu Goddard, ensimmäinen antimateriaa polttoaineena käyttävä koeraketti.
2950 mennessä neljälle eksoplaneetalle on perustetttu omavaraiset siirtokunnat.

Eläkkeelle jääminen näyttää heikentävän kielellistä muistia eläköitymistä seuraavien vuosien aikana, osoittaa englantilaistutkimus. Vaikutus iskee kaikkiin, vaikka korkeammin palkattua ja henkisesti vaativampaa työtä tehneillä se näkyy muita vähemmän, koska heidän lähtötasonsa on korkeampi.

Heillä kielellisen muistin rapautuminen myös alkaa vasta eläkkeellä. Matalapalkkaisilla toimistotyöläisillä sen sijaan vaikutukset alkavat näkyä jo työuran loppuvaiheessa.

Yli 3400:aa englantilaista julkisen hallinnon työntekijää seurannut pitkäaikaistutkimus julkaistiin nyt European Journal of Epidemiology -tiedelehdessä.

Tutkijat käyttivät aineistonaan niin sanottua Whitehall-kohorttia. Whitehall on Lontoon virasto- ja ministeriöalue. Tuhansia julkisen hallinnon työntekijöitä värvättiin tutkimukseen vuosina 1985-1988. Heidän terveyttään ja henkistä suorituskykyään seurattiin työn aikana ja pitkään sen jälkeen.

Tutkimuksessa selvisi, että jokapäiväisessä elämässä tärkeä kielellinen muisti heikkeni 40 prosenttia nopeammin eläkkeelle jäämisen jälkeen kuin työelämän aikana.

Muutkin henkisen suorituskyvyn osa-alueet rapistuivat hiljalleen iän myötä, mutta niillä ei ollut yhteyttä eläköitymiseen.

Syynä voi olla esimerkiksi virikkeiden puute sen jälkeen, kun keskittymistä vaativa työelämä on ohi.

Yksi tutkijoiden olettamus oli, että henkisen suorituskyvyn heikkeneminen näkyisi selvimmin niillä, jotka ovat tehneet henkisesti vaativaa työtä, esimerkiksi korkeapalkkaisilla ylemmillä toimihenkilöillä.

Näin olikin: työelämässä korkeammassa asemassa olleiden kielellinen muisti heikkeni nopeammin kuin muilla, mutta heidän henkiset kykynsä olivat lähtökohtaisesti sen verran korkeammat, että vaikutus oli suhteellisesti pienempi.

Korkea asema työelämässä näytti myös suojaavan muistin heikkenemiseltä niin kauan kuin työ jatkui. Korkeassa asemassa olleet pärjäsivät sekä työelämässä että eläkkeellä testeissä paremmin kuin vähemmän vaativaa toimistotyötä tehneet, matalapalkkaiset henkilöt.

Tutkijat varoittavatkin, että työn loppumisen henkiset sivuvaikutukset iskevät kovimmin alemman portaan työntekijöihin.

Lompakon paksuudesta ja koulutustasosta riippumatta aivot tarvitsevat virikkeitä, vaikka eläkkeellä mielisi vain lekotella.

Tulos tukee tutkijoiden mukaan vanhaa ajatusta siitä, että mitä ei käytä, sen menettää. Aivojaan voi virkistää eläkkeellä ylläpitämällä sosiaalisia suhteita tai hakeutumalla esimerkiksi vapaaehtoistyöhön, he kirjoittavat.

Viime vuonna vietettiin Suomen itsenäisyyden satavuotisjuhlaa, mutta alkavan vuoden satavuotismuistot ovat synkempiä. Tammikuussa vuonna 1918 puhkesi sisällissota, jota kesti toukokuun puoliväliin asti.

Vuoden 1918 tapahtumista käytetyt nimitykset ovat malliesimerkki siitä, kuinka näkökulmat, yhteiskunnalliset taustat ja ideologiat ohjaavat sananvalintaa.

Vuoden 1918 sota voi olla kansalaissota, kapina, luokkasota, punakapina, torpparikapina, vapaussota tai veljessota. Eri tahot ovat nähneet ja nimenneet sodan omalla tavallaan.

Vanhimmassa perintösanastossa ei ole selvästi sotaan viittaavia sanoja. Sellaiset aseiden nimet kuin jousi, nuoli ja piikkiä tai keihästä tarkoittava ota ovat ilmeisesti metsästyssanastoa. Sama pätee verbiin ampua. Sota voisi rakenteensa puolesta olla ikivanha sana, mutta kun sillä ei ole vastineita etäsukukielissä, sitä ei voi todistaa uralilaiseksi.

Kapina on selvästi nuorempi sana. Askelten synnyttämän kopisevan äänen merkityksessä sillä on vastineita lähisukukielissä, mutta mellakan ja kansannousun merkitykset tunnetaan vain suomesta. Sana selittyy ääntä jäljittelevän kapista-verbin johdokseksi.

Kantasuomalaisten sanastollinen arsenaali on alkanut karttua Itämeren alueella. Germaanisilta naapureilta on lainattu keihäs, miekka, huotra, tuppi ja ilmeisesti myös kilpi. Kalpa-sanalle on etsitty lähtökohtia sekä balttilaisista että germaanisista naapurikielistä. Tappara tulee venäjästä.

Suuri osa suomen sotasanastosta on saatu ruotsista tai ruotsin kautta aikana, jolloin Suomi oli osa Ruotsin valtakuntaa. Tästä esimerkkejä ovat armeija, kanuuna, kivääri, luoti, mörssäri, peitsi, pyssy, ruutija sapeli.

Sotilasarvojen nimityksiä tuli etenkin 1600-luvulla, kun käytiin 30-vuotista sotaa ja sotimista koskevaa lainsäädäntöä käännettiin suomeksi.

Tämän ajan lainoja ovat eversti, kapteeni, kenraali, kersantti, korpraali, luutnantti, majuri, vänrikki ja. Zachris Topelius kuvasi sodan tapahtumia romaanissaan Välskärin kertomuksia, jossa välskäri tarkoitti entisajan lääkintämiestä.

Vanhimmat suomalaiset sotilasarvot edustavat hierarkian ääripäitä. Ne ovat sotamies ja marski, jotka esiintyvät jo Mikael Agricolan teoksissa. Sotamies ja sotaväki mainitaan useissa yhteyksissä, marski löytyy Uuden testamentin esipuheesta, jossa kerrotaan Torkkeli Knuutinpojan sotaretkestä Karjalaan.

Kaisa Häkkinen on suomen kielen emeritaprofessori Tutun yliopistossa.

Julkaistu Tiede-lehdessä 1/2018

# data[].attributes.attachment_link.title
1000 vuotta avaruutta, tähtiin oli luultua pitempi tie

# data[].attributes.attachment_link.description
Tämän tekee avaruustähtitieteen professori Esko Valtaoja, joka luo katsauksen avaruuslentojen ensimmäiseen vuosituhanteen 1957-2957.Tähtimatkaan tarvittiin rahaa ja tekniikkaa, vahvaa tahtoa - ja pitkää ikää. Siksi unelma toteutui vasta elokuussa 2771. Tasan tuhat vuotta sitten Neuvostoliitto, tuolloin yksi maailman mahtavimmista valtioista, laukaisi ensimmäisen satelliitin Maata kiertävälle radalle.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tuoreen tutkimuksen perusteella ihminen on teini-iässä täysin eri persoona kuin vanhoilla päivillään.
Tieteellisessä Psychology and Aging -julkaisussa ilmestyi hiljattain British Psychological Societyn noteeraama, tiettävästi kaikkien aikojen pitkäkestoisin persoonallisuustutkimus. Siinä tehtyjen havaintojen perusteella näyttää siltä, että aivan kuten ihmisen fyysinen ulkomuoto muuttuu ja solut uusiutuvat, niin myös ihmisen persoonallisuus muuttuu elinkaaren aikana - lähes tunnistamattomaksi.

Tutkimuksen alkupisteenä oli Skotlannissa vuonna 1950 toteutettu kysely, johon osallistui 1 208 iältään 14-vuotiasta nuorta. Nuorten opettajia pyydettiin arvioimaan teinejä kuudella kyselylomakkeella kuuden luonteenpiirteen osalta. Arvioitavina olivat itseluottamus, määrätietoisuus, mielialojen tasaisuus, tunnollisuus, omaleimaisuus ja oppimishalu.

Mainos (uutinen jatkuu alla)

Vuonna 2012 eli yli kuusi vuosikymmentä myöhemmin tutkijat jäljittivät osallistujista 635, joista 174 suostui seurantatutkimukseen. Tällä kertaa, 77-vuotiaina, osallistujat arvioivat itse itsensä samojen luonteenpiirteiden osalta kuin heidän opettajansa aikoinaan. Lisäksi yksi läheinen ystävä tai sukulainen teki saman arvion.

Tutkijat odottivat löytävänsä todisteita luonteenpiirteiden pysyvyydestä 63 vuoden aikajaksolla. Aikaisemmissa, jopa useita vuosikymmeniä kestäneissä persoonallisuustutkimuksissa on havaittu luonteenpiirteiden pysyvyyttä, kun ihmisiä on seurattu lapsuudesta keski-ikään tai keski-iästä vanhuuteen.

Tutkijoiden yllätykseksi tulokset eivät tukeneet heidän odotuksiaan: yksikään tutkituista kuudesta luonteenpiirteestä ei näyttänyt pysyneen merkittävästi samanlaisena. Havainnot viittasivat päin vastoin siihen, että ajan myötä persoonallisuus muuttuu eikä ihmisen persoonassa itse asiassa ole juuri lainkaan samaa, kun sitä verrataan 63 vuoden takaiseen aikaan. Ainoastaan mielialojen tasaisuudessa ja tunnollisuudessa havaittiin jonkinlaista pysyvyyttä.

Mainos (uutinen jatkuu alla)

Vaikka uudet tutkimustulokset vaikuttavat epäjohdonmukaisilta aikaisempiin persoonallisuustutkimuksiin verrattuna, aikaisemminkaan ei ole havaittu täydellistä luonteenpiirteiden pysyvyyttä. Kaiken kaikkiaan voi siis päätellä, että muutokset tapahtuvat pikkuhiljaa ja että vanhemmalla iällä ihminen voi niiden seurauksena olla luonteeltaan hyvinkin erilainen kuin nuoruudessa.

Voi tuntua hämmentävältä ajatella, että 14-vuotias minä ja 77-vuotias minä ovat kuin kaksi eri ihmistä. Toisaalta kukapa ei olisi joskus tavannut vanhaa koulutoveriaan ja huomannut, että hän on nykyään aivan toisenlainen? Yksilön ajatusmallit, tunteet ja käytös muuttuvat vuosikymmenien aikana niin radikaalisti, että on filosofisen pohdinnan aihe, voiko vanhusta ylipäätään enää pitää samana ihmisenä kuin teini-ikäistä itseään.

Miten tullaan onnelliseksi?
Psykologian emeritusprofessori Markku Ojanen pohti onnellisuuden salaisuutta Studio55.fi-lähetyksessä vuonna 2015.

# data[].attributes.attachment_link.title
Olet täysin eri ihminen 14- ja 77-vuotiaana - tiettävästi pisin persoonallisuustutkimus koskaan julki

# data[].attributes.attachment_link.description
Tuoreen tutkimuksen perusteella ihminen on teini-iässä täysin eri persoona kuin vanhoilla päivillään. Tieteellisessä Psychology and Aging -julkaisussa ilmestyi hiljattain British Psychological Societyn noteeraama, tiettävästi kaikkien aikojen pitkäkestoisin persoonallisuustutkimus. Siinä tehtyjen havaintojen perusteella näyttää siltä, että aivan kuten ihmisen fyysinen ulkomuoto muuttuu ja solut uusiutuvat, niin myös ihmisen persoonallisuus muuttuu elinkaaren aikana - lähes tunnistamattomaksi.

# data[].attributes.attachment_link.title
9 Breathtaking City Concepts That Could Be Your Future Neighborhood

# data[].attributes.attachment_link.description
It's fun to imagine how future cities will look. These artists have dreamed up futuristic urban visions, from garden bridges to self-contained biospheres.

# data[].attributes.attachment_link.description
Stefano Boeri Architetti based in Milan, with offices in Shanghai and Tirana, is dedicated since 1993 to the research and practice of architecture and urbanism. Among the most known projects there are: the Vertical Forest in Milan, the General Local Plan of Tirana 2030 in Albania, the Villa Méditerranée in Marseille.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tulevaisuus on täällä: Tällä miehellä on rinnassaan "kuudes aisti"

# data[].attributes.attachment_link.description
Biohakkerointiin eli hyvinvoinnin tarkkailuun ja itsensä kehittämiseen tarkoitetut laitteet kehittyvät kovaa vauhtia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ihmistä tullaan parantelemaan väistämättä. Ehkä ensin vain muutamia etuoikeutettuja, mutta vähitellen siitä tulee uusi normaali, kirjoittaa Lauri Reuter blogissaan.

Kuuminta tiedemaailmassa juuri nyt on CRISPR. Se muuttaa kaiken. Se teki scifistä totta muutamassa vuodessa. Tällä viikolla julkaistiin uutinen ensimmäisestä kokeesta, jossa uudella CRISPR-tekniikalla editoitiin ihmisen perimää. Kohta sillä hoidetaan AIDS ja jalostetaan uutta, parempaa ihmislajia. Mutta kaikki ei ole ihan niin yksinkertaista.

Tiedeyhteisö on kohissut jo muutaman vuoden. Ensimmäisen kerran uudesta genomin editointitekniikasta kuultiin vuonna 2012, ja jo 2013 kaksi eri ryhmää oli jättänyt patenttihakemuksen. Kiista keksijästä ei ole vielä ratkennut, mutta kun se ratkeaa, on selvillä myös seuraava lääketieteen Nobel-palkinnon saaja.

Perinnölliset sairaudet voitaisiin hävittää kokonaan

Verenvuototaudin tai Huntingtonin taudin kaltaiset vakavat perinnölliset sairaudet johtuvat periytyvistä mutaatioista, geenivirheistä. CRISPR-tekniikalla geenivirhe voidaan korjata sukusoluista jo ennen hedelmöitystä. Järisyttävää tästä tekee se, että korjattu geeni periytyy myös seuraavalle sukupolvelle!

Monet perinnölliset sairaudet voidaan mahdollisesti hävittää genomia editoimalla kokonaan. Antibioottien ja rokotteiden jälkeen genomin editoiminen on lääketieteen seuraava suuri harppaus.

CRISPR on vielä alkeellinen työkalu ja sen ihmisissä käyttöön liittyy luonnollisesti riskejä. Siksi sukusolujen tai alkioiden muokkaamista on Suomessa ja monissa muissa maissa rajoitettu, kunnes ongelmat on saatu ratkaistua tyydyttävällä tavalla.

Älykkäämpien ja kauniimpien design-vauvojen aika tulee

Tekniset ongelmat ratkeavat varmasti muutamassa vuodessa. Sen sijaan eettinen keskustelu siitä, mitä saa tai pitää muokata, tulee olemaan hyvin pitkä ja vaikea. Siksi se on aloitettava nyt! Periaatteessa CRISPR-teknologia mahdollistaa ihmislajin jalostamisen siinä missä kasvien ja eläintenkin.

Jos perinnöllisten tautien poistamista pidetään hyväksyttävänä ja tarpeellisena, niin miksi jälkeläisen muita ominaisuuksia ei voisi parannella? Mihin vedetään raja? Miten pitäisi määritellä perinnöllinen tauti ja miten periytyvä ominaisuus? Kuka näistä saa päättää? Ovi genomin editoimiselle on nyt auki, eikä sitä enää saa kiinni. Enää ei ole kyse siitä, voidaanko ja pitäisikö, vaan siitä miten ja kuka.

Ihan kaikki ei kuitenkaan ole vielä mahdollista. Älykkyys, kauneus ja hidas ikääntyminen kuulostavat houkuttelevilta. Ne ovat kuitenkin erittäin monimutkaisia ominaisuuksia, joita säätelee valtava joukko geenejä. Ihmisen koko perimä tunnetaan jo nyt, mutta sen toiminta on vielä pitkälti mysteeri. Älykkäämpien ja kauniimpien design-vauvojen aika on varmasti joskus, mutta siihen on vielä todella pitkä matka.

CRISPR on bakteerien "etsi ja tuhoa"-toiminto

CRISPR (Clustered Regularly interspaced Short Palindrominc Repeats) on bakteerien työkalu, jolla ne suojautuvat viruksilta. CRISPR-systeemissä on kaksi osaa, joista toinen tunnistaa tarkasti pätkän viruksen DNA:ta ja toinen leikkaa sen poikki. Muunneltavuus on systeemin juju; DNA:n tunnistavalle osalle on helppo ohjelmoida uusi kohde. CRISPR on bakteerien "etsi ja tuhoa" -toiminto viruksia vastaan.

Toisin kuin viruksilla, muilla eliöillä on soluissaan mekanismeja, jotka korjaavat katkenneen DNA:n. Korjausmekanismeja hyödyntämällä DNA:han voidaan tehdä haluttuja muutoksia. Tavallaan CRISPR:stä tulee siis molekulaarinen "etsi ja korvaa" -toiminto! Käytännössä bakteereilta lainattu työkalu mahdollistaa eliöiden perimän editoimisen ennen näkemättömällä tarkkuudella. CRISPR on antanut aivan uutta vauhtia tutkimukseen, mutta se tulee ravistelemaan myös terveydenhoitoa.

Syöpään johtavat mutaatiot voitaisiin peruuttaa

Syövän takana ovat elämän aikana perimässä tapahtuvat mutaatiot, jotka saavat solut jakautumaan holtittomasti immuunijärjestelmän huomaamatta. Tällä viikolla uutisoidussa kokeessa syöpäpotilaalta otettuihin immuunijärjestelmän soluihin tehtiin CRISPR:llä muutos, joka saa ne hyökkäämään entistä aggressiivisemmin kasvainten kimppuun. Solut on nyt siirretty takaisin potilaaseen ja tuloksia odotellaan muutama kuukausi.

Toinen keino hoitaa syöpää olisi ohjelmoida uudelleen itse syöpäsolut. "Etsi ja korvaa" -toiminnolla syöpään johtavat mutaatiot voidaan tulevaisuudessa peruuttaa.

CRISPR mahdollistaa myös HIV:n ja herpeksen parantamisen. Molemmat ovat retroviruksia, jotka liittävät oman geneettisen koodinsa osaksi ihmisen perimää. Siksi niitä ei voi parantaa nykyisillä lääkkeillä. "Etsi ja poista" -toiminnolla on laboratoriossa jo poistettu HIV hiiriltä, rotilta ja ihmisen immuunisoluista.

Luonnollinen askel älyllisen eliön evoluutiossa

Uskon, että oman lajinsa geneettinen parantaminen on aivan yhtä luonnollinen askel älyllisen eliön evoluutiossa kuin kirjoitustaidon kehittyminen. Ihmistä tullaan parantelemaan väistämättä. Ehkä ensin vain muutamia etuoikeutettuja, mutta vähitellen siitä tulee uusi normaali. Joka tapauksessa, kun ihminen tulevaisuudessa asuu Marsissa tai lähtee etsimään vielä kaukaisempia asutettavia maailmoja, ovat matkalaiset varmasti melko erilaisia kuin me.

Kirjoittaja: Lauri Reuter
Prisma Studion oma biotekniikan tutkija Lauri Reuter viettää arkipäivänsä solutehtaalla. Reuter visioi, että rokotteet ja lääkkeet kasvatetaan tulevaisuudessa pelloilla ja kasvihuoneissa. Laurin intohimoina ovat geenien ja kasvisolujen lisäksi ruoka, kiipeily sekä Oopperan mehiläiset. Prisma Studion asiantuntijat bloggaavat itselleen tärkeistä tiedeaiheista.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ihmistä tullaan parantelemaan väistämättä. Ehkä ensin vain muutamia etuoikeutettuja, mutta vähitellen siitä tulee uusi normaali, kirjoittaa Lauri Reuter blogissaan. Kuuminta tiedemaailmassa juuri nyt on CRISPR. Se muuttaa kaiken. Se teki scifistä totta muutamassa vuodessa. Tällä viikolla julkaistiin uutinen ensimmäisestä kokeesta, jossa uudella CRISPR-tekniikalla editoitiin ihmisen perimää.