# data[].attributes.headline
El Canal de Suez. Nueva construcción. 2015

# data[].attributes.subject
El Canal de Suez. Nueva construcción. 2015

# data[].attributes.attachment_link.title
El nuevo Canal de Suez, construido en tiempo récord

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
, Professor at Institut Joan Coromines (Barcelona)

Published on

Presentació destinada als alumnes de 1r de Batxillerat que cursen la matèria de Història del Món Contemporani.
ATENCIÓ: A la darrera diapositiva de la presentació trobareu "links" de pàgines webs, amb apunts, vídeos i altres presentacions que us permetran ampliar els conceptes treballats. També trobareu un conjunt d'exercicis interactius que us permetran comprovar el vostra nivell d'assoliment sobre els continguts treballats en aquesta unitat.
NOVA VERSIÓ ACTUALITZADA AL MEU BLOC: hmcantonio.blogspot.com

1. 1. Antonio Núñez 2017

2. 2. Índex 1- Introducció: 3- Ideologia del Moviment Obrer: El Socialisme 2- Primeres manifestacions del Moviment Obrer EL MOVIMENT OBRER 3.1-El Socialisme Utòpic 3.2-El Socialisme Revolucionari 3.2.1-El Marxisme 3.2.2-L'Anarquisme 4- El Moviment Internacionalista ( AIT) 5.- L'evolució el Moviment Obrer (1880-1914)

3. 3. Nou Sistema Econòmic ----> Capitalisme Nova Societat ----> Societat Urbana ----> Societat de Classes TRIOMF DE LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL 1.- Introducció Paral·lelament les anomenades revolucions burgeses generen una nova organització política: L'ESTAT LIBERAL BURGES Tot això configura una nova realitat: EL MÓN CONTEMPRANI BURGESIA:Propietària dels Mitjans de Producció i Ostenta el poder polític PROLETARIAT: Força de treball treballaven a canvi d'un jornal o salari

4. 4. La Societat De Classes Burgesia Propietaris de les empreses industrials, comercials i financeres Proletariat Força de treball industrial i agrària, treballaven a canvi d'un jornal o salari. 1.- Introducció IGUALTAT CIVIL - DIFERÈNCIES ECONÒMIQUES

5. 5. Primeres manifestacions PRIMERES MANIFESTACIONS DEL MOVIMENT OBRER Davant les desigualtats que la nova organització social va generar els obrers realitzaren un conjunt de lluites al llarg de tot el segle XIX i principis del segle XX per aconseguir millorar les seves condicions de vida i de treball. El Ludisme Moviment reivindicatiu de caràcter violent que consisteix en la destrucció de les màquines, les quals els obres consideren les culpables de la seva situació. Mútues Societats que els obrers van crear per ajudar-se entre ells en cas de necessitat. (malaltia, atur, accident, mort...) Sovint eren secretes i clandestines. La llei prohibia l'associació. 2.- Primeres manifestacions del Moviment Obrer

6. 6. Sindicats Associacions d'obrers creades per reivindicar millores laborals: millors sous, menor jornada laboral, limitació treball infantil... Els primers sindicats es van crear a Anglaterra el 1824 (Trade Unions). Primer eren per sector productius: Tèxtil, siderúrgic, miner, ferrocarril.... Desprès van adquirir caràcter nacional "Great Trade Unions" . Associació de varis sindicas que arribar a tenir 500.000 afiliats. Un dels principals instruments de lluita dels sindicats per aconseguir millores laborals va ser "la vaga", és a dir, parar la producció per obligar als empresaris a negociar millores en les condicions de treball. 2.- Primeres manifestacions del Moviment Obrer

7. 7. 2.- Primeres manifestacions del Moviment Obrer

8. 8. En la nova societat industrial una sèrie de pensadores van denunciar les desigualtats creades pel sistema capitalista i van proposar nous models d'organització social donant lloc a l'aparició d'una nova ideologia: EL SOCIALISME El Socialisme és una nova ideologia que denuncia la misèria dels obrers i les desigualtats provocades per la propietat privada dels mitjans de producció. Es desenvolupen dos corrents: ELS SOCIALISME UTÒPIC EL SOCIALISME REVOLUCIONARI Proposa la creació un nou model de societat sense propietat privada ni classes socials i basat en la igualtat, la solidaritat i la llibertat. 3.- Ideologia del Moviment Obrer: El Socialisme Aquests dos corrents es desenvoluparen successivament al llarg del segle XIX: En la primera meitat es desenvoluparà el socialisme utòpic i en la segona meitat el socialisme revolucionari. (1ª meitat s. XIX) (2ª s. XIX)

9. 9. 3.1.- El Socialisme Utòpic PRIMERA MEITAT SEL S. XIX: EL SOCIALISME UTÒPIC Durant la primera meitat del segle XIX un grup d'intel·lectuals amb preocupacions socials critiquen les desigualtats i misèria provocades pel capitalisme (atur, explotació, crisis...) i proposen nous models d'organització social, basats en la igualtat, la fraternitat i la llibertat i que reberen el nom de Socialistes Utòpics. ELS MÉS DESTAQUES FOREN: Étienne Cabet Dissenya el país d' Icaria, un lloc on es realitza el somni comunista d'una igualtat social completa. Charles Fourier Proposa la creació de Falansteris, comunitats de producció i de consum on la propietat sigui col·lectiva. (Pioner en el reconeixement de la igualtat de sexes) Saint-Simon Dividia la societat entre la classe productiva i la no productiva i proposa, que per evitar els enfrontaments socials que siguin els científics i els intel·lectuals els que dirigeixin la societat.

10. 10. 3.1.- El Socialisme Utòpic Robert Owen Creador de New Lamark i New Harmony. Robert Owen va ser el director de la fàbrica de teixits "Lamark" entre 1800 y 1825. Owen va transformar la vida dels treballadors d'aquesta industria tèxtil aplicant les seves idees: Va eliminar el treball dels menors, va eliminar els càstigs corporals i va proporcionar als treballadors vivendes dignes ,escoles, assistència sanitària gratuïta i menjar a preus assequibles. Defensa l'educació com a mitjà pel desenvolupament integral dels homes i les dones i la millora de la societat.. .També educació gratuïta pels nens i les nenes dels treballadors,

11. 11. Propugna una societat amb una economia basada en les tendències associatives dels éssers humans per a aconseguir satisfer les seves necessitats a través de la cooperació voluntària, la ajuda mútua i la solidaritat "La propietat privada és un robatori i l'origen de la desigualtat I dels problemes socials". Critica qualsevol forma de poder: L'Estat, L'església i les organitzacions polítiques. per la qual cosa és considerat com a precursor de l'Anarquisme Proposa crear un model econòmic on els individus rebin el producte complet del seu treball i intercanvien lliurement productes i serveis. MUTUALISME i FEDERALISME 3.1.- El Socialisme Utòpic P.J. Proudhon Existeix el mutualisme quan en una indústria els obrers, en lloc de treballar per a un empresari que els paga i es guarda la seva producció, treballen els uns pels altres i comparteixen una producció comuna de la qual es reparteixen els beneficis. PROUDHON, P. J.:Idea general de la Revolució, 1851

12. 12. Crítica de Proudhon a l'Estat "Nosaltres, productors associats, no tenim necessitat de l' Estat. [...] No volem més govern de l'home sobre l'home, no més explotació de l'home per l'home. Volem que les mines, els canals, els ferrocarrils siguin lliurats a les associacions obreres i que aquestes els exploten sota la seua pròpia responsabilitat. Volem que aquestes associacions siguin una federació, unides pel vincle comú de la república democràtica i social. El socialisme és el contrari del governamentalisme. " PROUDHON, P. J. Idea general de la Revolució, 1851

13. 13. 3.2.- El Socialisme Revolucionari EL SOCIALISME REVOLUCIONARI En desenvolupa en la 2ª meitat del segle XIX K. Marx i F. Engels publiquen "El Manifest Comunista" (1848)

14. 14. EL MARXISME (Karl Marx, F. Engels) EL ANARQUISME (Bakunin, Kropotkin) Volen superar el fracàs i les limitacions dels socialistes utòpics. Plantegen la necessitat de destruir l'ordre burgès i de crear-ne un de nou en el qual no existís la propietat privada ni les classes socials Consideren que la burgesia no cedirà voluntàriament i que el canvi social, haurà de ser producte d'una revolució protagonitzada pel propi proletariat. Dues vies per fer la revolució: 3.2.- El Socialisme Revolucionari CARACTERÍSTIQUES PRINCIPALS DEL SOCIALISME REVOLUCIONARI

15. 15. 3.2.- El Socialisme Revolucionari EL SOCIALISME REVOLUCIONARIProletaris del món, uniu-vos! A Ni Déu, Ni Pàtria, Ni Amo! Propugna una revolució obrera Propugna una revolució obrera Per aconseguir el poder polític Dictadura del proletariat Per a destruir el poder polític, l'Estat i la propietat privada El nou govern obrer col·lectivitzarà la propietat. Sense propietat privada no hi haurà classes socials ni injustícia social. Societat Comunista Els obrers s'han d'organitzar formant partits polítics obrers i socialistes Creuen en l'alçament espontani del poble del qual sorgiria una nova societat que s'organitzaria sota els principis de la llibertat individual i la solidaritat social Estan en contra de l'organització i la participació política. Rebuig a l'autoritat

16. 16. 3.2.1.- El Marxisme EL MARXISME Pren el nom de l'alemany Karl Marx que, juntament amb Friedrich Engels són les figures principals. Junts van elaborar una teoría per transformar la seva societat: el socialisme científic o comunisme. Les dues obres principals on es recull aquesta teoria son: el Manifest Comunista publicat conjuntament a Londres el 1848 i El capital publicat per Marx al 1867. "Els filòsofs no han fet més que interpretar el món, del que es tracta és de transformar-lo"

17. 17. 3.2.1.- El Marxisme La Teoría marxista elaborada per Marx i Engels es basa en tres eixos: 1.- L'ANÀLISI DEL PASSAT 2.- LA CRÍTICA DEL PRESENT 3.- UN PROJECTE DE FUTUR L'ANÀLISI DEL PASSAT Pel marxisme el motor de la història és la Lluita de classes, és a dir, l'enfrontament entre opressors i oprimits a causa de la possessió dels mitjans de producció Segons aquesta visió, des de que s'abandonà el comunisme primitiu existent a l Prehistòria, en el que la producció i el consum eren col·lectius, al llarg de la història s'han succeït tres modes de producció: L'esclavisme (homes lliures-esclaus) El Feudalisme (senyors-serfs) i el capitalisme ( Burgesos-proletaris)

18. 18. "La Historia de totes les societats humanes fins els nostres dies és la, és una història de lluita de classes". Homes lliures i esclaus, patricis i plebeus, senyors i serfs, en una paraula, opressors i oprimits s'han enfrontat sempre; han mantingut una lluita constant, algunes vegades encoberta i unes altres , franca i oberta; lluita que sempre va acabar amb la transformació revolucionària de tota la societat La societat moderna burgesa, que ha sorgit de les ruïnes de la societat feudal, no ha abolit les contradiccions de classe. Només ha substituït les velles classes, les velles condicions d'opressió, les velles formes de lluita per unes altres de noves. A la nostra època, l'època de la burgesia, es distingeix perquè tota la societat es va dividint, cada cop més, en dos grans bàndols hostils, en dues grans classes que s'enfronten directament: la burgesia i el proletariat Karl Marx I F. Engels, Manifest comunista. 1848 La lluita de classes

19. 19. 3.2.1.- El Marxisme LA CRÍTICA DEL PRESSENT ( Crítica del Capitalisme) : En el seu llibre "El Capital" Marx analitza el sistema el sistema de producció capitalista i explica que l'explotació burgesa és inherent al capitalisme, ja que el treball de l'obrer genera una plusvàlua o benefici superior al salari que percep. Plusvàlua Part dels guanys que genera l'obrer amb el seu treball, i dels quals s'apropia el capitalista. Aquesta apropiació indeguda d'una part del benefici produït i no retribuït, pel treball de l'obrer provoca l'enriquiment dels empresaris i per tant les desigualtats socials. Aquesta situació injusta portarà, segons Marx a un enfrontament Inevitable entre la burgesia i el proletariat.

20. 20. 3.2.1.- El Marxisme PROJECTE DE FUTUR: La societat comunista Per posar fi a l'explotació capitalista, i acabar amb les desigualtats que aquest sistema provoca Marx proclama la necessitat de que el proletariat realitzi una revolució. Els obrers aconseguirien el poder polític per organitzar un Estat obrer al servei dels treballadors mitjançant l'establiment de la... Dictadura del proletariat Fase de transició, durant la qual s'abolirà la propietat privada, se socialitzaran els mitjans de producció. Amb la desaparició de la Propietat Privada dels mitjans de producció, no hi hauria classes, ni desigualtats socials.. SOCIETAT COMUNISTA Una societat sense propietat privada, sense desigualtats I sense classes, en la qual, cada membre rebria segons les seves necessitats i aportaria segons les seves capacitats.

21. 21. La Dictadura del proletariat "El primer pas de la revolució obrera serà la conquesta del poder pel proletariat. Un cop al poder, el proletariat anirà desposseint de mica en mica la burgesia de tot el capital i de totes les seves altres propietats, que passaran a mans de l'Estat. " Karl Marx i Friedrich Engels, Manifest Comunista (1848)

22. 22. 3.2.2.- L'Anarquisme Anarquisme significa "Absència de poder" Com antecedent cal destacar la figura de Proudhon, i els seus dos màxims representants són Bakunin i Kropotkin. Piotr Kropotkin L'ANARQUISME L'anarquisme no té un cos doctrinal tan elaborat com el marxisme. És un conjunt de teories i moviments per oposar-se i abolir tota classe de govern o autoritat PRINCIPALS PENSADORS: Pierre J. Proudhon PRINCIPI BÀSIC Mikhail Bakunin La creença en la capacitat dels individus per establir una societat igualitària, partint de la seva llibertat i responsabilitat individual.

23. 23. 3.2.2.- L'Anarquisme L'ANARQUISME Rebuig de la societat capitalista basada en la propietat privada i en l'explotació dels treballadors Defensa de la propietat col·lectiva dels mitjans de producció Rebuig de l'autoritat i negació de l'Estat, al que consideren una forma d'opressió per a la llibertat humana. Proposen la seva destrucció i substitució per comunes federades lliurement. Els oprimits s'aixecarien de manera espontània contra la seva explotació (La revolució no hauria d'estar dirigida per cap partit, sinó per l'alçament espontani del poble). Creant-se una societat igualitària, basada en la lliure federació de comunes. "Tots els béns serien col·lectivitzats, creant-se cooperatives de producció i consum" "L'Estat seria destruït." "La nova societat no tindria propietat privada, ni classes, ni jerarquies. (ni Déu, ni Estat, ni amo).

24. 24. "Nosaltres volem la llibertat Nosaltres volem la llibertat i creiem impossible l'existència, al mateix temps, de poder i de llibertat. El mal, als ulls dels anarquistes, no està en la forma de govern. Està en la idea mateixa de govern, en el principi de l'autoritat en si. Els anarquistes ens proposem d'ensenyar al poble a viure sense govern. El poble també aprendrà a prescindir dels propietaris, ja que no hi ha llibertat sense igualtat." Declaració de Kropotkin davant un tribunal de justícia (1883) L'Anarquisme segons Kropotkin

25. 25. En síntesi, el que els pensadors anarquistes proposen és: Un model alternatiu de Societat Sense autoritat ni jerarquies sense propietat privada ni classes -Rebuig a l'acció política (no als partits) -Defensen l'espontaneïtat revolucionària de les masses per a destruir l'Estat i acabar amb l'explotació capitalista. -Defensen la Col·lectivització de tots els béns i la creació de cooperatives de producció i consum la lliure associació entre elles ( Federalisme) 3.2.2.- L'Anarquisme Els principis bàsics de l'Anarquisme són: la llibertat individual, la solidaritat social, la crítica a la propietat privada, la defensa de la propietat col·lectiva i l'oposició a tota mena d'organització jeràrquica (religiosa, política, estatal). I el seu objectiu és aconseguir una societat lliure i igualitària (sense jerarquies, sense propietat privada, sense explotació ni classes socials).

26. 26. 3.2.2.- L'Anarquisme Dins l'Anarquisme podem diferenciar dues tendències: ANARCOSINDICALISME (BAKUNIN) ANARCOCOMUNISME (KOPROTKIN) Partidaris de la creació de sindicats anarquistes. Defensen l'acció sindical com a mitjà per millorar la condició dels obrers i impulsar la revolució social. El seu major representant serà Bakunin. Tindrà molta presència entre el països més pobres: Rússia. Espanya... Defensen l'acció col·lectiva revolucionaria contra els Pilars dels capitalisme (la burgesia, L'exèrcit, l'Estat i l'Església.) A finals del segle XIX d'aquest corrent naixerà un moviment minoritari que defensa "la propaganda pel fet" que defensa la realització d'atemptats terroristes (Enrico Malatesta)

27. 27. El Socialisme Revolucionari: Marxistes i Anarquistes. MARXISTES I ANARQUISTES: ELEMENTS COMUNS I DIFERÈNCIES (S. XIX) ELEMENTS COMUNS - Ideologia anticapitalista i socialista - Revolucionaris - Internacionalistes (AIT) DIFERENCIES Marxistes Anarquistes - A favor de l'organització i de la participació en la vida política. - Contraris a l'organització i a la participació política. -Revolució política: Prendre el poder com a primer pas per transformar la societat. - Revolució social: Destruir l'Estat i tota forma de poder com a únic pas per transformar la societat.

28. 28. El Socialisme Revolucionari: Marxistes i Anarquistes. MARXISTES I ANARQUISTES SEGLE XIX RESUM M. BakuninKarl Marx

29. 29. 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT EL MOVIMENT INTERNACIONALISTE (AIT) Tot i les diferencies entre Marxistes i Anarquistes de com dur a terme la Revolució Obrera; tots dos defensaven la necessitat d'unir els esforços de la classe obrera de tot el món per lluitar contra el capitalisme, es a dir, de crear una organització que mobilitzés els obrers de tots els països. Les paraules que Marx havia escrit en el Manifest Comunista" van servir de consigna: "Proletaris del món, uniu-vos" Així, a Londres, el 1864 es funda: L'Associació Internacional de Treballadors ( AIT)

30. 30. PRIMERA INTERNACIONAL ( AIT ) Esta formada per obrers tant d'ideologia marxista com anarquista. S'organitza en seccions nacionals (representants dels obrers dels diferents països) coordinats per un Consell General presidit per Marx. S'acordà: impulsar les vagues i mobilitzacions obreres per reduir la jornada laboral, suprimir el treball infantil i millorar les condicions laborals de la dona. Les diferències ideològiques entre Anarquistes i marxistes, i especialment l'enemistat entre els líders de les dues tendències (Marx i Bakunin) proquen diferències que la fan inviable, provocant la seva dissolució al 1876. Dissolució 1876 (NY) 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT En els Estatuts ( normes bàsiques) es proclama que l'emancipació de la classe obrera l'havien de realitzar els propis treballadors, conquistant el poder polític

31. 31. "Marx és un comunista autoritari i centralista. Vol el que nosaltres volem: el triomf complet de la igualtat econòmica i social, però dins de l'Estat; per mitjà de la dictadura d'un govern provisional, molt fort i, per dir-ho d'alguna manera, despòtic, és a dir, negant la llibertat. El seu ideal econòmic és l' Estat convertit en l'únic propietari de la terra i del capital. Nosaltres volem aquest mateix triomf de la igualtat econòmica i social, però per l'abolició de l'Estat . Volem la reconstrucció de la societat i la construcció de la unitat humana, no de dalt a baix i per mitjà d'una autoritat, sinó de baix a dalt, a través de la federació lliure d'associacions obreres de tot tipus, emancipades del jou de l'Estat." Bakunin, 1872 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT

32. 32. Autonomia de les seccions, lliure federació dels grups autònoms, antiautoritat, anarquia, heus aquí unes frases que són pròpies d'un grup de desclassats, sense carrera ni sortida, que conspiren a l'interior de la internacional per tal d'imposar-hi el programa del senyor Bakunin. Les seves frases no són sinò una maniobra per ... desorganitzar la internacional. Karl Marx , 1873 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT

33. 33. Un altre fet contribuí a la fi de la internacional va ser la "Comuna de Paris" de qual la AIT va ser acusada de ser la instigadora. 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT LA COMUNA DE PARIS (1871) La Comuna de París fou la primera experiència històrica d'un govern obrer. Es va constituir aprofitant un buit de poder creat per la marxa a Versalles del govern, després de la derrota de França en la guerra contra Prussià per negociar la rendició. Durant dos mesos una assemblea comunal formada per diversos grups reprentants del poble de Paris van governar aplicant un programa revolucionari: - Van organitzar els obrers en cooperatives de producció - Van suprimir el treball nocturn - Van establir dret de reunió i llibertat de premsa - Van separar l'Església de l'Estat - Van establir l'ensenyament obligatori i gratuït...

34. 34. Veiem el que estava succeint a Paris, El maig de 1871 , francesos i prussians reunits a Versalles, es van unir i van entrar a París per esclafar el moviment , amb una violència inusitada i realitzant una ferotge i sanguinària repressió. 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT No obstant, la Comuna va restar , per sempre més, com: "El símbol de la construcció d'un Estat al servei de la classe obrera"

35. 35. 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT Desprès dels fets de a Comuna de París la AIT va ser declarada "fora de la llei" i els seus membres perseguits Repressió contra la AIT Llei contra la internacional. Març de 1872 1r.- Tota associació internacional que sota qualsevol denominació i especialment sota la d'Associació Internacional de Treballadors tingui per principi l'abolició de la propietat, de la família, de la pàtria, de la religió, constituirà, pel sol fet de la seva existència, un atemptat contra la pau pública. 2.- Tot francès que s'afiliï a l'AIT o doni mostres de simpatia envers aquesta associació o envers qualsevol altra que professi els mateixos principis serà castigat amb presó de tres mesos a dos anys i amb una multa De 50 a 1000 francs. A més, se'l podrà privar de tots els seus drets cívics, civils i de família ...

36. 36. Ideològicament més homogènia. Està formada sols per partits polítics socialistes que acceptaven la legalitat democràtica (els anarquistes no hi són acceptats) LA SEGONA INTERNACIONAL (1889 - 1916) Es creà a París al 1889 commemorant el centenari de la Revolució Francesa. Reclamà millorar la protecció dels treballadors, la jornada laboral de 8 hores i la prohibició del treball infantil Va tenir una gran repercussió, creant alguns dels principals símbols del moviment obrer com: El Primer de Maig (dia del treballador) Jornada amb un fort caràcter reivindicatiu. "La Internacional" (Himne obrer) La segona Internacional establí principis que serviran de guia al socialisme al llarg del segle XX: Defensa i extensió de la democràcia, la presa pacífica del poder polític, i la fi de les desigualtats 4.-El Moviment Internacionalista ( AIT ) i l'evolució el Moviment Obrer

37. 37. PER QUÈ ES VA TRIAR EL 1R DE MAIG COM A DIA MUNDIAL DE LA LLUITA OBRERA? En Chicago los capitalistas dueños de las fábricas ejercían la explotación y represión más salvaje: las condiciones de trabajo eran especialmente duras, con jornadas laborales de 12 a 18 horas. El 1º de Mayo de 1886 los trabajadores de las ciudades industrializadas de Estados Unidos iniciaron una Huelga General por la jornada de 8 horas, siguiendo la convocatoria de la Federación Norteamericana del Trabajo. "Los obreros jamás veían a sus hijos y mujeres a la luz del día". Publicava la prensa anarquista y socialista de la època Pararon más de 5.000 fábricas y 340.000 obreros salieron a la calle. El 2 de Mayo la policía disolvía violentamente una concentración de 50.000 trabajadores.

38. 38. 1 DE MAIG DE 1886: ELS MÀRTIRS DE CHICAGO El 3 de Mayo los disparos de la policía mataban a 6 trabajadores y herían a varias decenas. El 4 de Mayo, cuando disolvían un mitin al que asistían 15.000 personas, una bomba mató a 7 policías. Se detuvieron a 300 obreros, entre ellos los 8 dirigentes anarquistas y socialistas que fueron acusados, sin pruebas y con falsos testimonios del asesinato de los policías. Todos ellos se declararon inocentes, pero fueron condenados: 5 a la pena de muerte y 3 a cadena perpetua. Cuatro años después se reabrió el caso y se demostró su inocencia. El Congreso de la Internacional Socialista de 1889 decidió convertir el 1º de Mayo en el "día mundial de la lucha obrera".

39. 39. Arriba, parias de la tierra, en pie, famélica legión, atruena la razón en marcha, es el fin de la opresión. Del pasado hay que hacer añicos, legión esclava, en pie a vencer, el mundo va a cambiar de base, los nada de hoy todo han de ser. Agrupémonos todos en la lucha final, el género humano es la Internacional. Ni en dioses, reyes ni tribunos está el supremo salvador, nosotros mismos realicemos l esfuerzo redentor. Para hacer que el tirano caiga y al mundo esclavo liberar, soplemos la potente fragua que al hombre nuevo ha de forjar. La ley nos juzga y el Estado oprime y sangra al productor, nos dan derechos ilusorios, no hay deberes del señor. Basta ya de tutela odiosa, que la igualdad ley ha de ser, no más deberes sin derechos, ningún derecho sin deber. HIMNE DE LA INTERNACIONAL SOCIALISTA Versió actualitzada:

40. 40. Tot i això, a la segona internacional es produïren tres grans debats, que van provocar una gran polèmica i divisió provocant la seva dissolució. 1.- El REVISIONISME 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT ( Reforma o Revolució? ) Eduard Bernstein Planteja revisar les teories de Marx i planteja el dilema de la "revolució" o la "reforma" lenta i pacífica per arribar al socialisme. (participació en governs burgesos) Evolucionaran cap la creació de partits els partits socialdemòcrates (Renuncien a la revolució... Sols reformes de caràcter social.) En contra d'aquest plantejament i defensors continuar lluitant per la revolució social Rosa Luxemburg en Alemanya i Lenin en Rússia Tots dos crearan els partits comunistes

41. 41. 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT 2.- L'IMPERIALISME També es produeix una forta divisió, dins la segona internacional entre partidaris i no partidaris de l'Imperialisme europeu sobre altres territoris i poblacions. Una part del moviment obrer criticava la brutalitat de la colonització, però a la vegada la considerava com una tasca positiva civilitzadora. Pel contrari una altra part s'hi oposava frontalment. Lenin en la seva obra "Imperialisme, fase superior del capitalisme" deia que el capitalisme necessitava ampliar el seu radi d'explotació i que per això imperialisme equival a capitalisme, i ha de ser condemnat..

42. 42. 4.- El Moviment Internacionalista: La AIT 3.- EL MILITARISME Una altra qüestió que provocarà divisió entre els membres de la segona internacional era la posició respecte al creixent militarisme que s'estava donant a Europa i que es veia, que acabaria provocant l'esclat d'una guerra. Es donen dues posicions: - Els pacifistes que consideren que no s'ha de lluitar en una guerra burgesa - Els que consideren que s'ha d'aprofitar la guerra per fer la revolució. Amb l'Escalt de la Guerra Mundial el 1914 es produírà l'anomenat "deliri patriòtic" i els obrers acabaren lluitant al costat dels seus respectius governs. L'ESCLAT DONCS, AL 1914 DE LA 1ª GUERRA MUNDIAL POSA FÍ A LA 2ª INTERNACIONAL

43. 43. EVOLUCIÓ DEL MOVIMENT OBRER En paral·lel al desenvolupament de les internacionals en el moviment obrer es donaren importants canvis a partir del anys 80 del segle XIX: Es produeix un fort creixement del nombre d'obrers provocat per continuo desenvolupament de la industrialització la qual cosa va augmentar la força dels sindicats, Els sindicats aconseguiren imposar la pràctica de la negociació col·lectiva amb els patrons, i així millorar els salaris i les condicions laborals dels obrers. 4.-El Moviment Internacionalista ( AIT ) i l'evolució el Moviment Obrer

44. 44. També recollint les recomanacions de la 1ª Internacional, es van crear el primers partits polítics obrers. 4.-El Moviment Internacionalista ( AIT ) i l'evolució el Moviment Obrer Aquest partits eren d'ideologia revolucionària i de pràctica reformista. El més important d'aquest partits fou el SPD (Partit Socialdemòcrata Alemany), el qual, a curt termini volia aconseguir reformes polítiques i socials per mitjà de la lluita parlamentària, però, que a llarg termini no renunciava a l'ideal revolucionari d'implantar una societat socialista, sense propietat privada ni classes socials. El SPD també es va fomentar la creació de sindicats nacionals, els quals s'encarregaven de realitzar l'acció reivindicativa, mentre el partit realitzava l'acció política al parlament. El SPD es va convertir en el punt de referència per tots el partits polítics i sindicats obrers de la resta d'Europa.

45. 45. La pressió dels obrers a través dels partits polítics socialistes als parlaments i dels sindicats al carrer van fer possible les primeres legislacions laborals al seu favor. - L'edat mínima per treballar es fixà en 12 anys. -A finals del segle XIX es prohibí el treball femení nocturn i es va establir el repòs obligatori després del part - S'establiren les assegurances obligatòries en cas de malaltia, accident, invalidesa i vellesa. (entre finals del XIX i principis del XX ) - La Jornada laboral s'establí en 10 hores diàries. 4.-El Moviment Internacionalista ( AIT ) i l'evolució el Moviment Obrer

46. 46. "La burgesia menteix hipòcritament i anomena poder de tot el poble, o sigui democràcia, allò que és, de fet, la dictadura de la burgesia, la dictadura dels explotadors sobre els treballadors. Només la dictadura del proletariat pot alliberar la humanitat de la opressió del capital i de la mentida de la democràcia burgesa, la democràcia dels rics. La dictadura del proletariat pot establir una democràcia pels pobres fent que els beneficis del país siguin efectivament beneficis per a la majoria del país. La dictadura del proletariat serà la substitució de l'Estat burgès, per l'Estat proletari. Aquest és el camí que pot acabar conduint a la desaparició total de les classes socials i, a la fi, a la desaparició definitiva de l'Estat com a instrument Lenin ( pseudònim revolucionari de Vladímir Ilitx Uliànov) A quina ideologia pertany aquest pensament ? Exercici 1

47. 47. "Tots els partits polítics, des del més absolutista i conservador fins els partits obrers, pretenen apoderar-se del poder polític, que és el mateix que dir que pretenen apoderar-se de la força. Amb la força no és possible que domini la raó, i on no hi ha raó no pot haver-hi ni moral, ni llibertat, ni res de res. Per això som enemics de qualsevol partit. On hi ha política hi ha govern, on hi ha govern hi ha autoritat, on hi ha autoritat no hi ha llibertat, i on no hi ha llibertat la justícia és impossible". Juan Cordovès:. 1884. A quina ideologia pertany aquest pensament ? Exercici 2

48. 48. Per ampliar la informació sobre "el moviment obrer" o repassar el conceptes fonamentals del tema "cliqueu" sobre els següents enllaços. PER SABER-NE MÉS b) Apunts en format PDF sobre " El Moviment Obrer" (Català) AMPLIAR INFORMACIÓ c) Web que presenta el tema de forma ben estructurada (Català) d) Exercicis interactius per comprovar el teu nivell d'assoliment dels conceptes treballats. (Castellà) a) Document PDF que explica el moviment obrer a nivell general i també d'Espanya. ( Explicat de forma clara i ordenada) (català) VIDEOS EXERC 1 EXERC 3EXERC 2

# data[].attributes.attachment_link.description
Professor at Institut Joan Coromines (Barcelona) Published on Presentació destinada als alumnes de 1r de Batxillerat que cursen la matèria de Història del Món Contemporani. ATENCIÓ: A la darrera diapositiva de la presentació trobareu "links" de pàgines webs, amb apunts, vídeos i altres presentacions que us permetran ampliar els conceptes treballats.

# data[].attributes.body
INDUSTRIAL. T3

# data[].attributes.body
CANAL HISTORIA

# data[].attributes.body
LA MÀQUINA DE VAPOR
De Newcomen a Watts

# data[].attributes.headline
Els origens de la industrialització: màquines, vapor, fabriques, cotó i ferro

# data[].attributes.subject
Els origens de la industrialització: màquines, vapor, fabriques, cotó i ferro

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fins al segle XVIII, les manufactures s'elaboraven en petits tallers artesans que es concentraven a les ciutats. Els artesans feien la feina manualment: no usaven màquines i només s'ajudaven amb algunes eines. Cada artesà feia les peces completes i seguia un ritme de producció condicionat pels límits del treball manual.

Seria des de finals del segle XVIII quan apareixerien i es generalitzarien les fàbriques, establiments en els quals els treballadors (obrers) utilitzaven les màquines per treballar. L'aparició de les fàbriques va tenir dues conseqüències: d'una banda, les activitats industrials es van concentrar en determinats llocs; de l'altra, es va modificar l'organització del treball i cada obrer va passar a realitzar una feina especialitzada, és a dir, una tasca específica en el si del conjunt productiu (divisió del treball).

El continu procés d'innovacions tecnològiques va ser el factor més característic de la revolució industrial. I dues van ser les seves principals plataformes: les fonts d'energia i la mecanització del procés productiu. La introducció de màquines va anar substituint progressivament la feina manual i va anar transformant els antics sistemes de treball artesà.

Fins aquest moment l'energia era hidràulica, eòlica o d'origen animal o humà. L'aparició de la màquina de vapor combinada amb el carbó va donar lloc a un nou tipus d'energia: el vapor, capaç de transformar-se en força motriu i transmetre-la a qualsevol enginy. La màquina de vapor, es fonamentava en la força de la pressió d'aquest transmesa

per un èmbol a una biela. Inventada per James Watt el 1769, va aplicar-se a diversos processos com la bomba per a l'extracció d'aigua a les mines, va adjuntar-se a la màquina de filar el 1785, va aplicar-se a la navegació el 1807 i al ferrocarril el 1825. El vapor és, sense cap dubte, el veritable motor de la primera revolució industrial.
La producció d'hulla en el segle XIX (en milions de tones):
El carbó de pedra o mineral ja era explotat a Anglaterra des del segle XVI, però s'utilitzava molt més el carbó vegetal. Seria a la segona meitat del segle XVIII quan començaria a ser extret industrialment per la demanda generada per l'expansió de la màquina de vapor i les fargues. La seva extracció seria progressiva fins a la dècada de 1950 quan la producció va estancar-se en benefici d'altres recursos. Com a font massiva d'energia, el carbó és una de les bases de la revolució industrial.

La mecanització i la divisió del treball van fer augmentar la productivitat, és a dir, en el mateix període de temps un obrer era capaç d'elaborar més peces que un artesà. Per això es van abaratir els costos de fabricació i els preus dels productes industrials van disminuir. Així, els productes industrials van poder arribar a un nombre més gran de consumidors.

Anglaterra va ser el primer país en desenvolupar el llançament industrial perquè reunia les condicions econòmiques necessàries perquè es produís la Revolució Industrial: un creixent comerç colonial basat en la importació de primeres matèries per a productes industrials, un comerç interior en expansió a causa del creixement demogràfic i una millora de les comunicacions.

A la Gran Bretanya trobem prou mà d'obra i un ampli mercat per als seus productes gràcies a les possessions colonials d'ultramar i al creixement demogràfic del vuit-cents. A més, el país disposava de matèries primeres i abundant carbó mineral, la font d'energia que es va utilitzar per fer funcionar les primeres màquines. Igualment, la nova mentalitat liberal estava molt estesa a tot el país i era la base de les lleis que elaborava el Parlament.

D'aquesta manera, el model anglès va evolucionar des d'un sistema de producció de caràcter domèstic i dispers desenvolupat des de mitjans del segle XVII ( domestic system) al sistema fabril ( factoy system) que requeria d'una gran quantitat de mà d'obra, de matèries primeres, i d'energia per aconseguir uns productes manufacturats a baix preu que satisfessin les necessitats de la demanda.

Ara bé, aquest procés es desenvoluparia també, en paral·lel, a d'altres punts d'Europa. Els canvis es donarien especialment a partir de 1780 a partir de la reorganització del vell sistema de treball a domicili manufacturat tant en el món rural com a través dels gremis urbans (especialment centrat en el món del tèxtil) ja que les fàbriques no acabarien de estendre's a Anglaterra i arreu d'Europa fins als anys vint del segle XIX.

Entre el 1820 i el 1840, les innovacions de la Revolució Industrial es van estendre per Europa. França, Alemanya i Bèlgica van ser els primers països que van seguir els passos dels anglesos, mentre que a la resta dels Estats europeus la industrialització només es va desenvolupar en determinades regions i en determinats sectors de producció (a Catalunya, per exemple, va viure's el creixement del sector tèxtil).

Els tres grans eixos de la industrialització serien, per tant, els comerciants de la ciutat, els artesans rurals i els artesans urbans. Inicialment estaríem parlant d'un sistema dispers en el qual els artesans rurals treballarien amb les màquines tradicionals combinant la producció industrial amb l'agricultura tradicional i els artesans urbans treballarien en grans manufactures on paulatinament s'aniria introduint la nova maquinària.

Al substituir el sistema a domicili pel sistema fabril les zones rurals es desindustrialitzarien majoritàriament, però hi hauria excepcions on s'introduirien les noves tecnologies. Amb la mecanització apareixerien moviments ludistes contraris a la introducció de les màquines que deixava sense oferta de treball els obrers. Cal dir, però, que el sistema de treball artesanal no va acabar de desaparèixer ja que en la ciutat va coexistir amb les màquines per a realitzar les tasques de producció més delicades. El treball infantil a la indústria tèxtil o a la mineria són una mostra de la duresa de les condicions de vida que va imposar la revolució industrial.

Les indústries del cotó i la siderúrgia serien les que canviarien més ràpidament convertint-se així en les veritables protagonistes de la revolució industrial.

La indústria tèxtil cotonera va ser la que va integrar les innovacions tècniques amb més rapidesa. Basada en la producció de teixits de cotó va viure una creixent demanda des de mitjans del segle XVIII generada per l'increment demogràfic. Les principals innovacions que introduiria la revolució industrial serien la filadora waterframe (Arkwright, 1769), la llançadora volant (J. Kay, 1733) i el teler mecànic (Cartwright, 1833).

Com a conseqüència d'aquestes innovacions, Anglaterra va passar d'una producció de 1.000 tones de teixits de cotó el 1750 a 25.000 tones el 1800, desplaçant la producció de teixits de llana. Cap a l'any 1800, unes 350.000 persones treballaven filant i teixint peces de cotó amb filadores i teler mecànics.

A més, en el cas anglès es beneficiava de la prohibició d'importar teles de l'Índia, de la manca de control per part dels gremis i de l'existència d'una matèria prima barata com el cotó. La facilitat per a incrementar la producció de cotó (un conreu) per sobre de la llana (procedent de la ramaderia) explica en part el protagonisme creixent d'aquest teixit. Colònies angleses com l'Índia i l'Egipte seran dos territoris grans cultivadors i subministradors de cotó a preus baixos.

En aquestes condicions, aviat els productes tèxtils britànics, barats i de bona qualitat, van inundar els mercats mundials.

La indústria siderúrgica va veure's arrossegada per la creixent demanda de màquines des de les fàbriques tèxtils assolint un gran desenvolupament a mitjans del segle XIX. Aquesta va basar el seu desenvolupament en l'ús massiu del carbó mineral de coc (1713), de gran potència calorífica, i en l'obtenció d'un ferro més mal·leable i menys trencadís per mitjà de l'ús de la pudelació introduït en els alts forns moderns el 1783 per Henry Cort (consistent a batre industrialment la massa de metall en estat incandescent per obtenir un producte amb un baix contingut de carboni i eliminant les impureses) i el laminatge que convertien la massa de ferro en barres molt més manejables per la indústria.

En conseqüència, entre el 1720 i el 1850, la producció del ferro es va multiplicar per cent. La demanda de ferro era tan elevada perquè aquest material s'utilitzava per elaborar les màquines tèxtils i les noves eines agrícoles. A més, el desenvolupament del ferrocarril també desencadenaria un gran increment de la demanda i la producció de ferro.

Etiquetes: Història del Món Contemporani, Industrialització, Revolució Industrial, Segle XIX, Segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.title
Els orígens de la industrialització: màquines, vapor, fàbriques, cotó i ferro

# data[].attributes.attachment_link.description
Fins al segle XVIII, les manufactures s'elaboraven en petits tallers artesans que es concentraven a les ciutats. Els artesans feien la feina manualment: no usaven màquines i només s'ajudaven amb algunes eines. Cada artesà feia les peces completes i seguia un ritme de producció condicionat pels límits del treball manual.

# data[].attributes.headline
Breu explicació visual de la Revolució Industrial

# data[].attributes.subject
Breu explicació visual de la Revolució Industrial

# data[].attributes.body
Història biogràfica del capellà catòlic Daens en la ciutat belga de Aalst a finals del segle XIX. Quan arriba, descobreix la brutal situació en la que viu el proletariat

# data[].attributes.body
Sèrie d'articles sobre les condicions de vida de la classe obrera.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
dijous, 18/11/2010

El procés de revolució liberal burgesa va transformar les relacions socials perquè va suprimir els privilegis i va igualar tots els homes davant la llei i la fiscalitat. D'aquesta manera va sorgir un nou Estat basat en l'existència d'individus jurídicament lliures i iguals davant de la llei. La desaparició dels privilegis d'origen feudal i de les categories jurídiques estamentals va provocar l'aparició d'enfrontaments de classe que van manifestar-se especialment en el terreny econòmic.

Des del segle XIX la principal diferència entre les persones seria la riquesa. El poder econòmic va esdevenir la categoria bàsica de definició social i va organitzar la societat en dos grups contra posats: la burgesia (posseïdora dels mitjans de producció) i el proletariat (força de treball). Sorgia així un nou tipus de conflicte social, un conflicte de classes, que posava l'accent, més que no pas en la lluita per les llibertats polítiques (que també), en la lluita per la igualtat social.

La revolució industrial va provocar, en molts casos, un empitjorament de les condicions de vida dels treballadors. Les masses d'homes, de dones i d'infants que van abandonar el camp per anar cap a les grans ciutats industrials van haver de deixar els seus vells hàbits de vida i es van veure obligats a assumir-ne uns altres, que als primers temps eren més durs per a ells i, sobretot, diferents i desconeguts.

Si bé és cert que la vida al camp no havia estat mai excessivament bona, sens dubte tenia un ritme molt més humà. Per exemple, molts dies a l'hivern no es podia treballar, les hores de sol eren poques durant molts mesos de l'any i les famílies podien tenir un descans. Així mateix, les festes religioses, les fires i els mercats permetien un temps de descans i uns hàbits de sociabilitat que la nova societat industrial faria desaparèixer. Les formes de vida pageses tenien el seu propi ritme de treball; en la família els homes, les dones, el nens i els ancians ocupaven un lloc definit; i existia una tradició i una cultura pròpia del món rural que era l'única que coneixien.

A la ciutat tot això no hi era. La família va transformar-se profundament, i el vell grup familiar ampli (avis, pares, fills, nets, oncles, cosins, etc.) propi del camp i de les tasques agrícoles va anar donant pas cap a la família nuclear (pares i fills), l'única que permetien els petits habitatges i els escassos salaris industrials. Els ingressos eren tan baixos que tots els membres havien de treballar de seguida que podien: nens i vells van esdevenir una càrrega, boques de més per alimentar. Els fills, que ara ja no podien fer petites feines auxiliars com feien al camp, calia enviar-los a treballar a les fàbriques per alimentar-los.

Les velles relacions veïnals i familiars van desaparèixer, els ritmes de treball industrial ja no distingien entre l'estiu i l'hivern, i el rellotge i les sirenes de les fàbriques imposarien uns hàbits de regularitat i puntualitat desconeguts per ells fins aleshores. Finalment, tots els seus coneixements i referents culturals provenien del món rural, per tant, durant una bona etapa els nous proletaris industrials conviurien amb el desconcert per adaptar-se a una nova i difícil forma de treballar, de viure i de relacionar-se.

Així, d'aquestes masses pageses desplaçades cap a les fàbriques que es multiplicaven amb la industrialització va néixer l'obrer assalariat: el proletari, aquell que només posseïa la seva força de treball i la seva descendència. El maquinisme va fer desaparèixer lentament la figura de l'artesà que dominava tot el procés de fabricació d'un producte i que, molts cops, venia el fruit del seu propi treball. La divisió del treball imposada arran de la revolució industrial va fer que cada obrer participés d'una petita part del procés productiu. Ja no es necessitava ni una gran especialització ni una habilitat o força singulars. Els assalariats van esdevenir la força de treball necessària per moure màquines o manipular objectes que es comprava, per la seva abundància, a baix preu.

Segons els defensors teòrics del liberalisme econòmic, el creixement de la producció havia de portar riquesa i benestar per a tothom. En realitat, però, mentre que alguns van enriquir-se i van millorar molt el seu nivell de vida tant material com cultural, masses immenses de proletaris van ser obligats a viure en condicions infrahumanes. El desig d'obtenir el màxim benefici i de dur a terme una gran acumulació de capital per part dels empresaris va comportar no sol que hi hagués uns salaris baixos pels obrers assalariats, sinó també unes pèssimes condicions de treball.

A les fàbriques es treballaria fins al límit de l'esgotament físic, durant hores i hores (12-16 hores diàries), en unes condicions ambientals terribles, amb sorolls i fums asfixiants i cap tipus de condició higiènica. Més terrible encara era la vida dels miners del carbó, ficats en galeries estretes, sense veure la llum del sol, amb el perill constant dels enderrocaments i les explosions de gas grisú.

La vida esdevenia un seguit de feina a canvi d'uns salaris que només permetien la subsistència, si és que ho permetien. A més, es cobrava per jornada treballada o per feines a preu fet, per tant, si no hi havia feina, es feia festa o s'estava malalt, no hi havia salari. Era un fet corrent que nens i dones treballessin per completar els minsos salaris, tant a les fàbriques com a les mines amb uns salaris inferiors als dels homes -per exemple, a Anglaterra el sou dels nens equivalia a un 10% del dels homes, i el de les dones al voltant del 40%-.

D'altra banda, la disciplina laboral era molt dura dins la fàbrica i no existia cap tipus de legislació que fixés les condicions de feina: els obrers podien ser acomiadats en el moment en que l'amo ho desitgés i els càstigs i les penalitzacions eren freqüents. La moral burgesa imperant en el segle XIX veia als treballadors com uns mandrosos, considerava l'oci com un vici (el dels obrers, no el seu, és clar) i va elevar a virtuts gairebé sacralitzades la disciplina, la puntualitat i el treball fins a l'extenuació.

Al començament de la industrialització no hi havia cap mena de legislació laboral que regulés les mínimes condicions de treball o que garantís alguna protecció en el cas de malaltia o accident. L'Estat no donava cap protecció als obrers i tan sols intervenia quan l'ordre públic estava amenaçat per les vagues o els conflictes laborals. Les primeres lleis reguladores del treball no s'introduirien fins a 1833 quan Gran Bretanya amb la promulgació de la "Factory Bill", va introduir una legislació que regulava la inspecció sobre les condicions de treball a la indústria tèxtil anglesa.

Quan els treballadors plegaven de la feina la vida no millorava. La majoria dels obrers provenien del medi rural i havien emigrat a les ciutats industrials a la recerca de feina, fet que els va portar a instal·lar-se en barris que no tenien les condicions necessàries de salubritat i higiene.

Els habitatges obrers eren molt petits i fins a deu o dotze persones podien amuntegar-se en habitacions insalubres. A més, els carrers on es trobaven no estaven asfaltats, eren plens de fang i no comptaven amb serveis higiènics, clavegueram, ni aigua potable. Les pèssimes condicions higièniques, la fatiga, les malalties derivades de la feina, la desnutrició o les epidèmies de còlera, posaven fi aviat a la vida de les famílies obreres ja que s'estenien amb gran rapidesa.

A l'arribar als 40 o 50 anys els obrers ja eren vells (si hi arribaven). En moltes ocasions, l'alcohol era l'únic paradís permès pels treballadors, l'única manera de fugir de la crua realitat. L'alcoholisme va estendre's ràpidament en el segle XIX, i amb ell noves misèries, drames familiars, pèrdua del treball i famílies desfetes.

# data[].attributes.attachment_link.description
dijous, 18/11/2010 El procés de revolució liberal burgesa va transformar les relacions socials perquè va suprimir els privilegis i va igualar tots els homes davant la llei i la fiscalitat. D'aquesta manera va sorgir un nou Estat basat en l'existència d'individus jurídicament lliures i iguals davant de la llei.

# data[].attributes.headline
El creixement demogràfic i els moviments migratoris

# data[].attributes.subject
El creixement demogràfic i els moviments migratoris

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El creixement sostingut de la població europea que s'havia iniciat al segle XVIII va mantenir-se durant la segona meitat del segle XIX, però el fenomen més rellevant del període va ser la intensificació dels moviments migratoris. Bona part de l'excedent demogràfic europeu va emigrar cap als països en expansió, mentre que a l'interior del Estats l'èxode rural va intensificar-se i les ciutats van tenir un gran creixement i expansió.

El creixement demogràfic. L'augment de la població iniciat durant la segona meitat del segle XVIII es va intensificar en la segona meitat del segle XIX a un ritme que no tenia precedents. En conjunt, i durant tot el segle XIX, el ritme de creixement demogràfic europeu va ser el doble que el de la resta de continents.

Si Europa tenia 170 milions d'habitants cap al 1800, l'any 1870 ja s'acostava als 300 milions i el 1914 els europeus ja eren uns 460 milions. Com a resultat d'aquesta veritable explosió demogràfica, el pes de la població europea en el conjunt mundial era molt important, el més gran de la seva història. Europa, amb un territori força reduït, tenia la quarta part de la població mundial, amb una densitat doble que l'asiàtica i deu vegades més gran que l'africana o l'americana.
El creixement de la població mundial (1850-1914):
Aquest increment de la població va ser la conseqüència d'una davallada de la mortalitat, mentre que la natalitat es mantenia relativament elevada. El descens de les taxes de mortalitat va ser el resultat de la millora constant de l'alimentació i de les condicions de vida i higiene, però també del progrés mèdic i sanitari. Els avenços en el camp de la medecina van ser notables i a finals del segle XIX ja s'havien identificat la majoria dels bacteris que causaven les malalties.

El 1880 va descobrir-se la causa de la malària i el 1882 Koch va identificar el bacil de la tuberculosi. Pasteur avançava notablement en el coneixement de les causes de les malalties infeccioses i posava a punt la primera vacuna contra la ràbia. L'aplicació d'aquests avenços va permetre combatre amb eficàcia malalties com el còlera, la diftèria, el tifus, la pesta, la tos ferina o la sífilis, amb la qual cosa es frenava la incidència de les grans epidèmies i, com a conseqüència, la mortalitat catastròfica va anar reduint-se de forma gradual.

Aquests progressos van permetre d'allargar l'esperança de vida de la població europea occidental, que va passar de 35 a 50 anys en el període comprés entre el 1800 i el 1900.També la taxa de mortalitat infantil va tenir un retrocés notable en aquest segle.

Ara bé, al llarg de les primeres dècades del nou segle va iniciar-se una certa tendència a la davallada de la natalitat que va fer-se més palesa als països més rics i desenvolupats del continent -Anglaterra va reduir la natalitat del 35 per mil al 24 per mil, i França del 26 per mil al 20 per mil-. Aquesta davallada de la natalitat era la resposta a la disminució de la mortalitat infantil i a la nova forma de vida imposada per la industrialització, perquè davant de la supervivència dels fills i les dures condicions de vida i treball, les famílies tenien més dificultats per mantenir-los i educar-los.

Les migracions europees a altres continents. D'aquest esclat demogràfic europeu va sorgir un important corrent migratori cap als nous països independents d'ultramar. Entre 1850 i 1914 prop de 36 milions d'europeus van emigrar, fonamentalment cap a Amèrica, mentre que cinc milions de russos van travessar els Urals per instal·lar-se a Sibèria.

Si ampliem el període les dades encara són més espectaculars, entre el 1800 i el 1924, van ser 60 milions els europeus que van emigrar a d'altres continents. No tots els emigrants, però, van quedar's-hi definitivament. Es calcula que tan sols uns 30 milions van optar per la expatriació definitiva.

La millora dels mitjans de transport va facilitar l'emigració, fonamentalment la construcció dels grans creuers transatlàntics, ja que va escurçar considerablement la durada dels viatges i va reduir el cost dels passatges, fent-los més assequibles per a les economies familiars més modestes.

L'amplitud dels corrents migratoris, que van adquirir les proporcions més elevades en moments de recessió, va tenir unes causes fonamentals de caràcter econòmic, entre les quals cal destacar la superpoblació rural, els baixos salaris industrials i l'atur. Les expectatives d'uns països nous i pròspers, on es creia que era possible trobar feina, endegar nous negocis i enriquir-se amb facilitat, van encoratjar milions d'europeus a iniciar l'aventura d'ultramar. També hi va haver factors polítics, fet que explica l'increment de l'emigració alemanya desprès del fracàs de les revolucions de 1848 o l'èxode de jueus russos desprès dels pogroms de 1880-1890.

No tots els països europeus van participar de la mateixa manera en els corrents migratoris. A la primera meitat de segle, i fins als anys setanta, l'emigració provenia fonamentalment dels britànics i els irlandesos que emigraven cap als Estats Units, el Canadà i Austràlia. A la segona meitat del XIX el pes dels immigrants eslaus i llatins va créixer considerablement, així com el flux migratori cap a Amèrica del Sud, on van dirigir-se fonamentalment espanyols, portuguesos i italians. Entre 1840 i 1900 els EUA van rebre més de 15 milions de persones, bàsicament britànics, irlandesos, escandinaus i italians.

Les migracions a les ciutats. La mecanització de les tasques agrícoles, el creixement industrial i l'increment dels intercanvis van propiciar un augment continu de l'èxode rural i un increment de la població urbana en el conjunt dels països europeus. Per exemple, si el 1800 només un 10% dels europeus vivia a les ciutats, el 1914 el 76% de la població anglesa vivia en les ciutats, de les quals més de 44 ja havien sobrepassat els 100.000 habitants. A Alemanys més del 60% de les ciutats superaven aquesta xifra. En el conjunt d'Europa, a finals del segle XIX, un 40% de la població vivia a les ciutats.

La mida de les ciutats no va parar de créixer des del segle XIX. Si el 1800 no hi havia al món cap ciutat que superés el milió d'habitants (a Europa només n'hi havia vint-i-tres que superessin els 100.00 habitants), en arribar a les acaballes del segle ja hi havia dotze que superaven el milió (i a Europa n'hi havia 135 que superaven els 100.000 habitants). Moltes d'aquestes ciutats van prosperar al voltant de les fàbriques (Manchester, Liverpool), mentre que d'altres van basar el seu creixement en el desenvolupament del comerç (Marsella).

Com a conseqüència d'aquest creixement basat en una emigració ràpida i sense planificació, les ciutats van patir un creixement desordenat, una reordenació de l'espai i una millora les infraestructures. Les velles muralles van ser enderrocades i al seu lloc van construir-se àmplies avingudes per tal de permetre-hi una circulació més fluida.

S'hi van edificar nous barris -els eixamples- amb cases de bona qualitat, carrers ordenats i tot tipus de serveis, que van convertir-se en les zones residencials de la burgesia. Mentre que els nous obrers que arribaven fixaven la seva residència en habitatges de baixa qualitat situats a les zones més degradades dels nuclis antics o dels barris perifèrics de nova construcció, uns barris que es trobaven al costat de les fàbriques amb la conseqüent degradació i contaminació de l'aire, i que no comptaven amb serveis públics (aigua, llum, transport, etc.).

D'altra banda, els serveis urbans van ampliar-se com a resultat de l'enllumenat elèctric dels carrers -que substituïen els fanals de gas-, l'asfalt dels carrers i la construcció del clavegueram, principalment als eixamples i a les zones benestants. Al mateix temps, l'electrificació del transport urbà va facilitar els desplaçaments en massa gràcies als ferrocarrils urbans de superfície (tramvies) i als subterranis (metro). A més, la utilització del formigó va permetre la construcció d'edificis cada cop més alts. En conjunt, l'aspecte de les ciutats va transformar-se a gran ritme.

Etiquetes: Capitalisme, Demografia, Història del Món Contemporani, Revolució Industrial, Segle XIX, Segle XX, Segona Revolució Industrial

# data[].attributes.attachment_link.title
Creixement demogràfic i moviments migratoris al segle XIX

# data[].attributes.attachment_link.description
El creixement sostingut de la població europea que s'havia iniciat al segle XVIII va mantenir-se durant la segona meitat del segle XIX, però el fenomen més rellevant del període va ser la intensificació dels moviments migratoris.

# data[].attributes.attachment_link.title
El Movimiento Obrero (I): definición, inicios, organizaciones obreras

# data[].attributes.attachment_link.description
Videolección sobre El Movimiento Obrero (I): definición, inicios, organizaciones obreras. Bloque 3 #4ºESO #1ºBachillerato

# data[].attributes.attachment_link.title
El Movimiento Obrero (II): Ideologías ( Socialismo Utópico, Marxismo, Anarquismo )

# data[].attributes.attachment_link.description
Videolección sobre El Movimiento Obrero (II): Ideologías. Bloque 3 #4ºESO #1ºBachillerato

# data[].attributes.body
Charles Chaplin.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tiempos modernos (Charles Chaplin,1936) "Modern times" secuencia de la fabrica

# data[].attributes.body
Pel·licula que adapta la novel·la d'Émile Zola. Finals del XIX, al nord de Voreux, ciutat minera de França.

# data[].attributes.attachment_link.description
Esta escena fue recortada de la película con fines meramente educativos y no comerciales.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Considerat a Anglaterra una autèntica joia de l'arqueologia industrial, l'Iron Bridge es diu senzillament així perquè va ser el primer pont de ferro colat de la història. Està situat, no per casualitat, molt a prop de la localitat de Coalbrookdale, on l'any 1709 Abraham Darby va inventar el procés de fusió del ferro substituint carbó vegetal amb el carbó de coc d'origen mineral, la tècnica que va permetre l'obtenció de ferro colat abundant a baix preu.

378 tones de ferro
El pont travessa el riu Severn a l'altura de l'anomenada gorja d'Ironbridge i té 60 metres de llargada. Les estructures de ferro que l'integren van ser fabricades per Abraham Darby III (nét d'Abraham Darby), l'aleshores propietari de la foneria Darby.

Per construir el pont van caldre 378 tones de ferro, que van exigir tres mesos de producció ininterrompuda. A la rodalia del pont (nuclis d'Ironbridge, Coalbrookdale, Jackfield o Broseley) hi ha diversos museus que conformen la xarxa Ironbridge Gorge Museums i que conserven alguns centres de producció industrials de la darreria del segle XVIII. De l'àrea d'Ironbridge, els anglesos en diuen 'birthplace of industry': no és exacte, però sí que és, amb justícia, un dels bressols de la Revolució Industrial.

# data[].attributes.attachment_link.description
Considerat a Anglaterra una autèntica joia de l'arqueologia industrial, l'Iron Bridge es diu senzillament així perquè va ser el primer pont de ferro colat de la història.

# data[].attributes.headline
Presentació oral sobre la Primera revolución industrial

# data[].attributes.subject
Presentació oral sobre la Primera revolución industrial

# data[].attributes.body
Presentació ppt

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
, Professor at Institut Joan Coromines (Barcelona)

Published on

La revolució industrial, una transformació econòmica i social, que juntament amb les revolucions liberals burgeses constituiran les bases del Món Contemporani...El nostre món.
La presentació inclou enllaços amb d'atres presentacions, pàgines web i vídeos que permenten ampliar la informació sobbre el tema..
Nota: Es recomana descarregar el PowerPoint per poder visualitzar les animacions
NOVA VERSIÓ ACTUALITZADA AL MEU BLOC: hmcantonio.blogspot.com

1. 1. Antonio Núñez 2016

2. 2. LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL 1.- INTRODUCCIÓ: DEFINICIÓ I CARACTERÍSTIQUES 2.- LA REV. INDUSTRIAL: UN GRAN CANVI ECONÒMIC 3.- LA REV. INDUSTRIAL; UN GRAN CANVI SOCIAL 3.1- Una societat urbana 3.2 - Una societat de classes: Burgesia i Proletariat 2.2- Nou sistema de producció: El Capitalisme 2.3- Nova teoria econòmica: El Liberalisme Econòmic 2.1- Mecanització i Producció

3. 3. Dues gran revolucions inauguren el món contemporani trasbalsant definitivament l'economia, la societat i la política de l'Antic Règim LES REVOLUCIONS LIBERALS ( Destaca la Rev. Francesa) Es van encarregar de destruir el model Polític i Social vigent des de feia tres segles. LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL (S'inicia Anglaterra mitjans del XVIII) Transforma l'economia de l'Antic Regim i també provoca la transformació de l'organització social donant lloc a l'aparició d'una societat Urbana i de classes INTRODUCCIÓ 1.- INTRODUCCIÓ

4. 4. La Revolució Industrial és el conjunt de transformacions econòmiques, basades en l'aplicació de la màquina a la producció, que va permetre produir molta més quantitat de productes i en menys temps. El procés es va iniciar a la Gran Bretanya a mitjans del segle XVIII i s'estengué posteriorment per l'Europa continental, EUA i Japó al llarg del segle XIX. DEFINICIÓ I CARACTERÍSTIQUES Aquets procés comporta el pas: SOCIETAT AGRARIA I RURAL SOCIETAT INDUSTRIAL I URBANA 1.- INTRODUCCIÓ

5. 5. LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC I SOCIAL 1.- INTRODUCCIÓ La Revolució Industrial no sols va canviar el sistema econòmic, sinó també va transformar la societat , transformant fins i tot les idees i els comportaments de las persones. Per comprendre l'abast d'aquesta transformació compararem la societat i l'economia de l'Antic Regim (s. XVIII) amb la societat i l'economia resultant de La Revolució Industrial (s. XIX) Com era l'economia i societat a l'Antic Règim? Segle XVIII Com és l'economia i societat a finals del Segle XIX? Una economia de base agrícola. El 80% de la població treballava a l'agricultura Una economia de base industrial en que la major part de la població treballa a la indústria Una societat rural 80% de la població vivia en el camp o en pobles Una societat urbana: La majoria de la població viu en ciutats Una economia estancada la producció creixia poc. Economia de subsistència. Es produeix majoritàriament per l'autoconsum. Una economia amb creixement continu.. La producció creix any rere any. Es produeix per la venda (comerç). Una societat estamental: Privilegiats i No Privilegiats. (Establert pel naixement) Nova divisió social: Propietaris Mitjans de producció (burgesia) i treballadors (proletariat)

6. 6. 2.1 .- MECANITZACIÓ I PRODUCCIÓ L'aplicació d'innovacions Tecnològiques (màquines) a la producció Va permetre produir molta més quantitat de productes i en menys temps Per aplicar la màquina a la producció va ser necessari que es desenvolupessin una gran quantitat d'invents i entre els quals destaca la màquina de vapor inventada per James Watt l'any 1769 que utilitzava el carbó com a font d'energia. 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC

7. 7. 2.1 .- MECANITZACIÓ I PRODUCCIÓ 2.- LA REV. INDUSTRIAL: UN GRAN CANVI ECONÒMIC

8. 8. Aquest invent va permetre abandonar les energies tradicionals: L'aigua, el vent o la força animal o humana. Les xemeneies per les que sortia el fum de la combustió del carbó per produir vapor es van convertir en tot un símbol de la Revolució Industrial. 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC

9. 9. la introducció de màquines en la producció va tenir importants conseqüències en la producció 2.1.- MECANITZACIÓ I PRODUCCIÓ Augment de la producció Augment de la productivitat Disminució de costos Disminució de preus El 1785, amb 2 treballadors es podia produir 64 vegades més quantitat de productes que el 1700. Per mecanitzar la producció va caldre substituir els tallers artesanals per les grans fabriques modernes EXEMPLE: La Industria Tèxtil (Primera en mecanitzar-se) 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC

10. 10. Taller artesanal Fàbrica Feina manual 2 ó 3 treballadors El treballador marca el ritme del treball Feina NO rutinària El treballador fa tot el procés del producte El treballador, l'artesà és l'amo del taller i el producte molts treballadors Feina mecànica La màquina marca el ritme de la producció El treballador s'especialitza Feina rutinària El treballador no és l'amo del taller ni del producte LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL: DEL TALLER A LA FÀBRICA 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC

11. 11. AMPLIAR ELS MERCATS Augmentar els llocs on vendre la producció: ( El mercat local ja no era suficient per vendre el augment de la producció de bens i aliments). MILLORAR ELS TRANSPORTS Nous transports per transportar més productes, més lluny i més ràpid La progressiva substitució dels tallers per fabriques o industries van provocar un gran augment de la producció que va fer necessari nous canvis: 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC En suma, va caldre ......AMPLIAR ELS MERCATS I MILLORAR ELS TRANSPORTS

12. 12. Així, amb l'objectiu de poder transportar matèries primeres i mercaderies cada cop més lluny es van: 1829, Stephenson, crea la locomotora a vapor 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC Millorar els camins i també es van construir molts canals fluvials També es va desenvolupar molt ràpidament el ferrocarril. Un nou mitjà de transport que va provocar una veritable revolució en els transports.

13. 13. - 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC L'aparició i ràpid desenvolupament del ferrocarril com a nou mitjà de transport va tenir importants conseqüències: - Va permetre transportar molts productes i molt ràpidament - Va obrir nous mercats, (vendre el productes més lluny d'on es produïen) - Va reduir el cost del transport del productes (vendre més barat) - Va possibilitar els desenvolupament de la industria siderúrgica (ferro i acer) i de la mineria (més demanda de carbó i mineral de ferro)

14. 14. La construcció del ferrocarril constitueix un magnífic indicador per veure l'expansió de la industrialització pel continent europeu. (el llocs que més es van industrialitzar i la rapidesa amb que es va produir) 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC Seguida ii ràpidament la industrialització es va estendre per les zones més properes a ella: Nord-oest d'Europa, i com, els últims llocs en industrialitzar-se i on la industrialització també va ser més escassa són els països del Sud d'Europa: Itàlia, Espanya, Grècia i Portugal Així, podem observar com, partint d'Anglaterra (origen de la Industrialització)

15. 15. UNA ECONOMIA DE MERCAT L'Increment de la Producció La millora en els transports 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC La millora i desenvolupament dels transports, així com l'ampliació del mercat (més llocs on vendre la producció) provocarà un gran canvi en l'economia L'economia es transformarà en una economia de mercat, és a dir una economia en la que no es produeix per l'autoconsum, com a l'Antic Regim, sinó en una economia en la que es produeix per a la venta. La qual cosa va donar lloc a un AUGMENT DEL COMERÇ que passarà: De ser un comerç d'àmbit local i comarcal A ser un comerç d'àmbit Nacional (tot el país) I posteriorment a ser un comerç d'àmbit Internacional (amb d'altres països)

16. 16. 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC Per últim, un altre canvi va ser necessari perquè que fos possible la mecanització de la producció: (aplicació de les màquines a la producció) La creació de NOUS SISTEMES DE FINANCIACIÓ És a dir, d'on treure el capital (diners) necessari per construir les fàbriques, comprar la maquinaria, construir el ferrocarril, obrir noves mines de carbó... ? Les primeres industries es van realitzar amb els diners del burgesos, que eren els únics que disposaven del Capital necessari. Però a mida que la industrialització avançava, cada cop és necessitaven més i més diners (més capital), és per això, que va ser necessari crear nous sistemes de financiació. És a dir, noves maneres d'obtenir els diners necessaris.

17. 17. 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC Apareixen així: NOUS TIPUS DE BANCS ( els bancs moderns ) Un bancs, que a diferencia dels que existien anteriorment i que sols servien per guardar els diners de forma segura i per la qual cosa s'havia de pagar. Ara, es transformaran en intermediaris entre els que estalvien i els que necessiten diners per crear industries o, ferrocarrils o mines. Donen crèdits a les empreses, per poder fer front a les despeses Faciliten els pagaments de grans quantitats (xecs, lletres de canvi...)

18. 18. 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC NOUS TIPUS D'EMPRESES LES SOCIETATS ANÒNIMES (SA) Un tipus d'empreses que obtindran el capital necessari per la seva creació mitjançant l'emissió d'accions. Aquestes empreses no seran d'un únic propietari, sinó de totes aquelles persones que tinguin o comprin accions de l'Empresa (Societat Anònima d'Accionistes ) Les accions donen dret a rebre part dels beneficis que obtingui la empresa. Cada accionista rebrà una part del benefici segon el nombre d'accions que tingui Les accions es poden comprar o vendre a la Borsa segons el preu que el mercat marqui en cada moment.

19. 19. RESUM La Revolució Industrial va ser doncs, és una revolució econòmica que va transformar profundament l'economia, és a dir la manera com els essers humans poden satisfer les seves necessitats de bens i aliments Bàsicament va consistir en la mecanització a la producció, la qual cosa va provocar que és produís molt més i en menys temps. Perquè aquesta revolució tingués èxit, va ser necessari: Una Revolució tecnològica: Aparició d'invents que possibilitessin la mecanització de la producció (màquina de vapor....) Una Ampliació dels mercats: Més llocs on vendre la producció Una Revolució dels transports: millors, més ràpids i més barats que possibilitessin portar els productes del lloc de fabricació al lloc de venta (canals fluvials, ferrocarril ...) Una Revolució financera: Noves maneres d'aconseguir el capital necessari (Bancs i societat anònimes ) 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC

20. 20. La nova manera de produir va donar lloc a un nou sistema de producció: EL CAPITALISME El nom deriva de capital (gran quantitat de diners), element imprescindible per poder introduir les maquines en la producció. Per la mecanització de la producció va ser necessari edificar fàbriques, comprar maquinària, construir xarxes de ferrocarrils per transportar els productes als mercats, obrir noves mines d'on extreure carbó per fer funcionar les màquines de vapor... I tot això, requeria de grans quantitats de diners (capital) I qui disposava d'aquest capital ? LA BURGESIA I quin motiu podria animar a la burgesia a invertir el seus diners (capital) en la Industrialització. OBTENIR UN BENEFICI, ÉS A DIR AUGMENTAR EL SEU CAPITAL Així doncs, EL CAPITAL, va ser l'element en torn al qual és va donar tot el procés d'industrialització, i per això que a aquest nou sistema de producció se l'anomenarà: CAPITALISME. 2.1.- EL CAPITALISME : UN NOU SISTEMA DE PRODUCCIÓ EL CAPITALISME: UN NOU SISTEMA DE PRODUCCIÓ

21. 21. Els mitjans de producció (la terra, les fàbriques, la maquinària) i el que s'hi produeix són de propietat privada d'una minoria de la població: La burgesia. La força de treball necessària per produir la proporciona la majoria de la població a canvi d'un salari: El proletariat ( Assalariats que venen la seva força de treball) Serà un Sistema basat en La iniciativa lliure i la lliure competència i amb l'objectiu d'obtenir el màxim benefici individual (reduir costos i augmentar beneficis). També serà un Sistema de Producció que patirà Crisis de Sobreproducció provocades per desequilibris entre l'oferta i la demanda. (Produir més del que es pot consumir) EL CAPITALISME, doncs, serà el nou sistema de producció que és desenvoluparà amb la progressiva expansió de la industrialització. LES PRINCIPALS CARACTERÍSTIQUES DEL CAPITALISME SERAN: 2.1.- EL CAPITALISME : UN NOU SISTEMA DE PRODUCCIÓ La qual cosa tindrà como conseqüència principal períodes cíclics de CRISIS ECONÒMICA ( Tancament d'indústries i atur dels obrers.)

22. 22. COMPARACIÓ DE SISTEMES ECONÒMICS: Per entendre la gran transformació que va suposar l'aparició del nou sistema de producció capitalista, el compararem amb el sistema econòmic que hi havia a l'Antic Regim, abans del desenvolupament de la industrialització: Antic Règim Econòmic Nou sistema econòmic: El Capitalisme Rural i agrícola Urbà i industrial Propietat vinculada dels mitjans de producció (no es poden comprar ni vendre) Propietat privada dels mitjans de producció. (Es poden comprar i es poden vendre) Control econòmic de la producció: El Gremis (sense llibertat ni competència) Llibertat de producció i venta: Lliure mercat i lliure competència. (Es respecte la iniciativa individual. L'Estat no intervé en l'economia) Endarreriment tecnològic: Poca o nul·la innovació tecnològica. Desenvolupament tecnològic continu. per produir més, millor i amb menys costos. (Competència per dominar el mercat) Crisis de Subsistència: Manquen productes, fam , malalties, mort... Crisis de sobreproducció: Es produeix més del que es pot consumir, Tancament d'indústries, Atur. 2.1.- EL CAPITALISME : UN NOU SISTEMA DE PRODUCCIÓ

23. 23. El LIBERALISME ECONÒMIC és una nova teoria econòmica que apareix a Anglaterra a finals del segle XVIII per un grup de pensadors, entre els quals destaca Adam Smith.. 2.2.- NOVA TEORIA ECONÒMICA: EL LIBERALISME ECONÒMIC BASE TEÒRICA DEL CAPITALISME: EL LIBERALISME ECONÒMIC Aquesta nova teoria econòmica serà la base sobre la qual la burgesia construirà el nou sistema econòmic del capitalisme. Adam Smith publica al 1776 el llibre "Assaig sobre la naturalesa i les causes de la riquesa de les nacions" . en el qual exposà les idees principals d'aquesta nova teoria econòmica. Parteix de la idea de que les persones actuen de manera egoista buscant el màxim benefici. La satisfacció d'aquest interès individual és el motor del desenvolupament econòmic. Quan el mercat apareixen conflictes entre els diferents interessos individuals (competència entre empresaris) aquests és solucionen al mercat per la llei de l'oferta i la demanda (teoria de la mà invisible). Per a que tot això funcioni, l'Estat no ha d'intervenir en l'economia. El mercat ha de ser lliure. ( Lliure producció, lliure venta, lliure preu) IDEES PRINCIPALS DEL LIBERALISME ECONÒMIC: A més, la competència també provocarà el bé de tota la societat, doncs fa, que cada vegada es produeixen millors productes i més barats.

24. 24. Poca oferta i molta demanda Els preus pugen, l'expectativa de beneficis augmenta Els empresaris augmenten la producció Molta oferta i poca demanda Els preus baixen, l'expectativa de beneficis disminueix Els empresaris redueixen la producció Segons la teoria d'Adam Smith, No passa res, donat que l'economia s'autoregularà sola i solucionarà els interessos contraris dels empresaris mitjançant els preus , amb la llei de l'oferta i la demanda, com una mena de "ma invisible" LA LLEI DE LOFERTA I LA DEMANDA Segons la Teoria d'Adam Smith els empresaris de manera individual prenen les decisions amb l'objectiu d'obtenir el màxim benefici i així dinamitzen l'economia. Però ... I si es donen interessos oposats entre els empresaris ? 2.2.- NOVA TEORIA ECONÒMICA: EL LIBERALISME ECONÒMIC FUNCIONAMENT DE LA LLEI DE L'OFERTA I LA DEMANDA PER EQUILIBRAR (REGULAR) L'ECONOMIA (Segons la teoria del liberalisme econòmic d'Adam Smith)

25. 25. Basat en el liberalisme econòmic: Urbà i industrial Creixent importància del capital (maquines, fabriques, diners) i Continu desenvolupament tecnològic. Fonamentat en la propietat privada del Mitjans de Producció. Supera les crisis de manca de productes de l'Antic Règim, però patirà unes noves crisis: la sobreproducció. Tots aquests canvis donen lloc a una nova societat: La societat Industrial UNA SOCIETAT URBANA I DE CLASSES 2.- LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL UN GRAN CANVI ECONÒMIC (RESUM) El desenvolupament de la Revolució Industrial va donar lloc a l'aparició d'un nou Sistema Econòmic: EL CAPITALISME LES CARACTERÍSTIQUES PRINCIPALS DEL CAPITALISME SON: RESUM

26. 26. LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI SOCIAL La Societat industrial Societat urbana Societat de classes La Revolució Industrial no sols va canviar el Sistema Econòmic, sinó que també va transformar les maneres de viure, i d'organitzar-se dels essers humans donant lloc a l'aparició d'una nova societat: Una societat on la majoria de les persones viuran a les ciutats. La societat s'organitza en dos grups socials: 3.- LA REV. INDUSTRIAL: UN GRAN CANVI SOCIAL Predomini absolut de les ciutats que incrementen ràpidament la seva població per l'emigració de la població del camp cap les ciutats en busca de feina en les noves fàbriques que es creen a les ciutats. -Burgesia: Propietaris de les industries (mitjans de producció) - Proletariat: Força de treball (sense propietats)

27. 27. En molt poc temps grans masses de població rural es desplacen cap a les ciutats per abastir a la industria de la ma d'obra necessària provocant un gran creixement de les ciutats mentre al camp la població disminuïa ràpidament. El desenvolupament de les ciutats a Europa també ens permet veure quines zones és van industrialitzar primer i quines ho van fer més tard. 3.1.- LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT URBANA LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT URBANA

28. 28. Les ciutats creixen molt ràpidament per la instal·lació de les industries i l'arribada de nova població procedent del camp. 3.1.- LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT URBANA També amplien les seves funcions passant de ser centres administratius i comercials, a ser també, els grans centres de producció, intercanvi i distribució de la nova producció industrial.

29. 29. Les ciutats també seran el lloc on conviuran els nous grups socials: la burgesia i el proletariat, amb condicions de vida i de treball molt diferents. BURGESIA PROLETARIAT 3.1.- LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT URBANA

30. 30. En créixer , les ciutats seran objecte de grans i remodelacions (canvis) i en elles s'observarà una gran diferencia entre els barris de la burgesia i el proletariat. 3.1.- LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT URBANA

31. 31. UNA NOVA ORGANITZACIÓ SOCIAL: LA SOCIETAT DE CLASSES 3.2.- LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT DE CLASSES BURGESIA PROLETARIAT Propietaris de les empreses industrials, comercials i financeres Força de treball industrial i agrària, treballen a canvi d'un jornal o salari. IGUALTAT CIVIL - DIFERÈNCIES ECONÒMIQUES

32. 32. LA BURGESIA Grup dominant en la societat Industrial. Són els propietaris dels Mitjans de Producció (Fàbriques...) Gaudeixen de bones condicions de vida i de treball Exploten al proletariat Tenen clara consciencia de classe. És consideren superiors als proletaris. - Bones condicions de vida (alimentació, roba ...) - Habitatges de Luxe, barris amb avingudes i enllumenat - Bona formació cultural: gaudeixen de les arts la música i la literatura - Esperança de vida per sobre de la mitjana: Assistència mèdica i sanitaria. - Propietaris dels seus negocis. - Obtenen alts beneficis - Les dones no treballen i els nens reben educació i formació. També monopolitzen el poder polític (Nou Estat Liberal Burges) 3.2.- LA SOCIETAT INDUSTRIAL: UNA SOCIETAT DE CLASSES

33. 33. 3.2.- LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI SOCIAL LA BURGESIA

34. 34. Treballador que només és propietari de la seva capacitat de treballar. Pateixen dures condicions de vida i de treball Són Explotats per la Burgesia. ELS PROLETARIS - Males condicions de vida (alimentació, roba ...) - Habitatges precaris, barris degradats - Analfabetisme (la majoria no te estudis) - Treball infantil -Mortalitat alta (sense seguretat social) -Sous molt baixos. -Llargues jornades laborals -Males condicions de treball. (Nul·la legislació laboral) - Dones i nens també treballen amb sous més baixos 3.2.- LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI SOCIAL

35. 35. ELS PROLETARIS 3.2.- LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI SOCIAL

36. 36. La Societat Industrial : 3.2.- LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI SOCIAL

37. 37. La Societat Industrial : 3.2.- LA REV. INDUSTRIAL UN GRAN CANVI SOCIAL

38. 38. TRIOMF DE LA REVOLUCIÓ INDUSTRIAL NOU SISTEMA ECONÒMIC EL CAPITALISME CONCLUSIONS NOVA SOCIETAT SOCIETAT URBANA SOCIETAT DE CLASSES Paral·lelament les anomenades revolucions burgeses generen una nova organització política: L'ESTAT LIBERAL BURGES Tot això configura una nova realitat: EL MÓN CONTEMPRANI BURGESIA: Ostenta el poder polític i Propietària dels Mitjans de Producció. PROLETARIAT: Força de treball treballaven a canvi d'un jornal o salari

39. 39. Les dures condicions de vida i treball que pateixen els obrers, mica en mica, els hi faran prendre consciencia de que ells, els proletaris, són un grup social diferent a la burgesia i de que aquest els exploten. 3.- CONSEQUÈNCIES SOCIALS DE LA REV. INDUSTRIAL I és quan passa això que s'inicia el ...

40. 40. PER SABER-NE MÉS AMPLIAR INFORMACIÓ TEXTOS VIDEOS 1.- La Revolució Industrial (català) 2.- La Revolució Industrial (castellà)

# data[].attributes.attachment_link.description
Professor at Institut Joan Coromines (Barcelona) Published on La revolució industrial, una transformació econòmica i social, que juntament amb les revolucions liberals burgeses constituiran les bases del Món Contemporani...El nostre món. La presentació inclou enllaços amb d'atres presentacions, pàgines web i vídeos que permenten ampliar la informació sobbre el tema..

# data[].attributes.headline
MUSEU DE LA CIÈNCIA I LA TÈCNICA DE CATALUNYA

# data[].attributes.subject
MUSEU DE LA CIÈNCIA I LA TÈCNICA DE CATALUNYA

# data[].attributes.attachment_link.title
Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya

# data[].attributes.attachment_link.description
Un museu per descobrir la implantació i l'evolució dels avenços científics i tècnics a Catalunya, la seva aplicació industrial i la seva implicació i incidència social

# data[].attributes.body
Video explicativo

# data[].attributes.attachment_link.title
La revolución industrial británica: primera parte

# data[].attributes.body
Documental Canal de Historia

# data[].attributes.attachment_link.title
Revolución Industrial: La 'Rocket' y sus rivales.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turning Points in History - Industrial Revolution

# data[].attributes.body
Video explicativo

# data[].attributes.attachment_link.title
La revolución industrial británica: segunda parte

# data[].attributes.body
VILANOVA I LA GELTRÚ

# data[].attributes.attachment_link.description
El Museu del Ferrocarril de Catalunya presenta el seu Projecte d'Accessibilitat. El Museu porta mesos treballant en la remodelació dels seus espais, fruit de la subvenció de gairebé 2 milions d'euros que va rebre a finals de 2015, del 1,5% cultural del Ministeri de Foment.

# data[].attributes.body
Muyhistoria.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Es el más largo del mundo

El Canal de Suez es una vía artificial de navegación ubicada en que une el mar Mediterráneo con el mar Rojo y permite así acortar la ruta del comercio marítimo entre Europa y el sur de Asia, pues evita tener que rodear África. Su longitud es de 163 km entre Puerto Saíd (ribera mediterránea) y Suez (costa del mar Rojo), lo que lo convierte en el más largo del mundo por delante de los de Kiel (97 km) y Panamá (77 km). El Gran Canal de China fue el más largo con mucho (1.795 km), pero está en desuso en gran parte.

2. Los faraones ya hicieron uno

El proyecto de conectar ambos mares existió ya en el siglo XX a.C. De hecho, las primeras referencias al llamado Canal de los Faraones -que tenía dos vías de transporte que unían el Mediterráneo, el Nilo y el mar Rojo, aunque sólo era navegable en épocas de grandes crecidas y por naves de poco calado- datan del final del Imperio Antiguo (hacia el 2181 a.C.). Más tarde, en 1250 a.C., Ramsés II lo amplió hasta que tuvo casi 100 km de extensión.

3. Y los persas y Trajano lo mejoraron

Fue el rey persa Darío I quien lo terminó, limpió y llevó hasta Suez hacia el 500 a.C. El resultado fue una vía de unos 45 metros de anchura que permitía que dos naves pudieran cruzarse sin problemas, con un camino de sirga para remolcarlas con cuerdas desde tierra. Tras la conquista romana de Egipto, el canal quedó cegado hasta que el emperador Trajano (siglos I-II), dentro de su política de obras públicas, lo renovó y le dio el nombre de Río de Trajano. A finales del siglo III volvió a quedar abandonado.

4. Lesseps, de Suez a Panamá

En tiempos modernos, el proyecto resurgió de la mano deen 1799, aunque no pudo llevarse a cabo. Fue finalmente el promotor francés Ferdinand de Lesseps quien, con financiación de Napoleón III, sobrino de Bonaparte, y autorización egipcia, logró hacer realidad esta gran obra de ingeniería. La construcción duró una década -de 1859 a 1869- y consagró a Lesseps, que años después sería el artífice de poner en marcha el Canal de Panamá.

5. A mano (esclava) y a máquina

Cuando empezaron las excavaciones no se disponía de maquinaria y todo tenía que hacerse a mano (y en un clima malsano). Para ello se empleó a la fuerza a humildes campesinos de todo Egipto, lo que resultaría en la muerte de entre 20.000 y 100.000 de ellos. Afortunadamente, pronto se pudieron emplear máquinas de excavar, con rendimientos desconocidos hasta entonces: en dos años se excavaron más de 50 millones de metros cúbicos.

6. Inaugurado por todo lo alto

Tras varias pruebas de navegación efectuadas a partir de 1867, el Canal de Suez fue inaugurado oficialmente el 17 de noviembre de 1869. La efeméride fue fastuosa: 40 naves lujosamente engalanadas, a bordo de las cuales iban autoridades de todo el mundo - presididas por Eugenia de Montijo, emperatriz consorte de Francia -, surcaron las aguas de Puerto Saíd a Suez.

El pachá de Egipto puso a la venta en 1875 sus acciones del Canal para pagar la deuda externa del país. En una rápida y magistral maniobra, Benjamin Disraeli, primer ministro de Reino Unido, ordenó comprarlas para tomar el control del estratégico enclave, que permitía al Imperio Británico un veloz acceso a la India. Así se aseguró por años el dominio del comercio interoceánico.

8. Nacionalización y guerras en el siglo XX

En julio de 1956, el presidente egipcio Nasser nacionalizó el Canal para pagar la construcción de la presa de Asuán, como respuesta a la negativa de EE UU y Reino Unido a financiar la obra. La medida fue recibida con indignación por ingleses y franceses, principales accionistas y máximos beneficiarios del petróleo que circulaba por Suez, lo que dio lugar a la Guerra del Sinaí ese mismo año. Egipto, como represalia, hundió cuarenta barcos en el Canal, provocando el bloqueo total. En 1967 hubo un nuevo bloqueo por la Guerra de los Seis Días y no se reabrió al tráfico internacional hasta junio de 1975.

El Canal de Suez permite el paso de barcos de hasta 20 metros de calado, 240.000 toneladas de peso muerto y altura máxima de 68 metros por encima del nivel del agua. Los barcos que cumplen con los parámetros adecuados para navegar por el Canal en cuanto a calado, manga y altura reciben el nombre de barcos Suezmax, apelativo referido casi exclusivamente a los petroleros.

10. Un nuevo canal abierto en 2015

La última ampliación ha sido muy reciente. En el verano de 2015 se inauguró el llamado nuevo Canal de Suez, otra obra de gran magnitud -72 km en paralelo a la mayor parte del Canal existente- que fue completada por el gobierno egipcio en sólo un año. Gracias a ella, podrán navegar barcos de mayores dimensiones a lo largo de dos vías diferentes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Esta faraónica obra de ingeniería se inauguró el 17 de noviembre de 1869.

# data[].attributes.headline
En 1895, els germans Lumière presenten a Paris aquesta filmació de l'arribada del tren. Començava la història del cinema...

# data[].attributes.subject
En 1895, els germans Lumière presenten a Paris aquesta filmació de l'arribada del tren. Començava la història del cinema...

# data[].attributes.attachment_link.title
1895: LA LLEGADA DEL TREN (HERMANOS LUMIÈRE)

# data[].attributes.headline
Els germans Lumière i el naixement del cinema. 

# data[].attributes.subject
Els germans Lumière i el naixement del cinema. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Los hermanos Lumière y el nacimiento del cine

Los Lumière fueron una familia de apellido premonitorio. La luz en todas sus formas estuvo detrás de sus inventos. Sin embargo, su historia arrancó en una Francia ensombrecida por la invasión prusiana de 1870. A la humillación de la derrota se sumó además la sangrienta revolución de la Comuna de París. Para huir de estos peligros, el matrimonio formado por Antoine Lumière y Jeanne-Joséphine Costille decidió cambiar de hogar. La pareja abandonó la fronteriza Besançon y se asentó en la ciudad interior de Lyon. Aquí empezaría una dinastía de burgueses emprendedores, el arquetipo social de una élite, cuya alegría de vivir culminará en la Belle Époque.

El padre, Antoine, era un retratista con gran visión de negocio. Tras asentarse en Lyon, abrió un estudio fotográfico en el centro de la ciudad, donde ganó clientela entre todo tipo de público. Atrajo a la burguesía acomodada de la plaza Bellecour exponiendo sus retratos en el escaparate. Y a los vecinos más populares del barrio de Guillotière les sedujo mediante la oferta de fotografías de pequeño tamaño, como de carnet, que vendía por un franco la docena. En medio del escaparate lucía un autorretrato en el que se apoyaba en su cámara y equipo fotográfico.

Sus hijos Auguste y Louis aprendieron a leer con los títulos señeros de la literatura infantil y los Viajes extraordinarios de Julio Verne. En 1877 se matricularon en la escuela técnica de La Martinière, donde, mediante una férrea disciplina, se educaban los futuros empresarios de la industria. Mientras Auguste mostraba interés por la medicina y la biología, Louis compaginaba su aprendizaje de física y química con su afición al piano, recibiendo clases en el conservatorio. Esta formación les dotó de un espíritu ilustrado y de una lógica científica.

Captar un instante

En 1881, con apenas dieciséis años, Louis había hecho algunas pruebas para detener el movimiento en las fotos: el humo de una lumbre de rastrojos en el jardín, su hermano lanzando un cubo de agua, saltando sobre una silla o arrojando un palo al perro de la casa. Acababa de inventar la instantánea que, como habían hecho los pintores impresionistas una década antes, captaba el instante y su luz fugaz. Este hallazgo fue divulgado en el Boletín de la Sociedad Francesa de Fotografía y suscitó gran admiración entre los colegas de medio mundo.

Poco después, el patriarca de la familia compró un terreno en el barrio de Monplaisir, situado en las afueras, lo que permitía la manipulación de productos químicos. En apenas una década, los Lumière construyeron la mayor fábrica de fotografía de Europa y crearon una marca de placas fotográficas con su nombre, que recibió el nombre de "Etiqueta Azul" por el color de la caja. La venta masiva de sus productos les hizo rápidamente ricos y permitió a los hermanos dedicarse a la investigación. En 1883, a la par que se expandían sus negocios, los Lumière convocaron un concurso público a fin de contratar investigadores para sus laboratorios; aunque se presentaron universitarios laureados, los Lumière prefirieron emplear a técnicos instruidos en el liceo de La Martinière.

La creación de la sociedad Antoine Lumière e Hijos acarreó cambios sustanciales en sus vidas. Desde el viejo estudio a orillas del Ródano se mudaron a una villa modernista que bautizaron como Château Lumière. Gracias a su patrimonio, la familia fue haciéndose un hueco en la alta sociedad local. Pero no todos los Lumière reaccionaron igual a su recién adquirida riqueza: mientras que el padre padeció el "mal de piedra", esto es, se hizo construir varias casas, los hijos, en cambio, heredaron los valores de la filantropía y la fe en el progreso.

Con la proliferación de los artilugios ópticos, los espectáculos audiovisuales se pusieron de moda y se registraron patentes de investigadores como Louis Leprince y Thomas Edison, lo que aceleró la carrera hacia el cine. Y de nuevo Louis Lumière dio con la solución: el "cinematógrafo". El aparato consistía en una caja de madera con un objetivo y una película perforada de 35 milímetros. Ésta se hacía rodar mediante una manivela para tomar las fotografías instantáneas que componían la secuencia (que no duraba más de un minuto) y proyectar luego la filmación sobre una pantalla.

Desde principios de 1894, los hermanos Lumière empezaron a ensayar rodajes con su nueva cámara, que, plantada delante de la entrada principal de su propia fábrica, trataba de retratar a golpe de manivela el fin de la jornada laboral. De manera que de la película Salida de la fábrica Lumière realizaron tres versiones antes de proyectarla en la primera sesión pública, que se celebró el 28 de diciembre de 1895 en el conocido Salón Indio del Gran Café de París.

En busca del cien en color

Tras el éxito de público, los Lumière encargaron al ingeniero Jules Carpentier fabricar un gran número de cámaras, nombraron a agentes de la empresa en las principales capitales de Europa y América, y formaron a jóvenes operadores dispuestos a viajar por los cinco continentes para rodar escenas de los pueblos locales. La selección de personal resultó fácil y barata: entrevistaron a los recién licenciados de las facultades y escuelas técnicas de Lyon más capaces para el oficio y les impartieron un curso acelerado de filmación y proyección. Asimismo les proporcionaron un equipo técnico y las credenciales necesarias para realizar su trabajo por todo el mundo.

Así recalaron en la empresa un estudiante de farmacia como Gabriel Veyre, que pronto zarpó hacia América Latina; el veterano soldado Félix Mesguich, encargado de abrir una sucursal en Estados Unidos; el jefe mecánico Charles Moisson, que cubrió en Rusia la coronación del zar, y un antiguo alumno de La Martinière, Alexandre Promio, a quien la regente de España, doña María Cristina, autorizó a filmar algunas escenas de la guardia y la armada reales. Todo un equipo técnico que, en una diáspora planificada desde los despachos de las fábricas Lumière, contribuyó a una globalización sin precedentes de las imágenes del planeta.

Consiguieron un procedimiento bautizado como "tricromía", que los camarógrafos de la empresa presentaron como pruebas fotográficas en color

Mientras tanto, los hermanos Lumière, además de administrar los asuntos empresariales, proseguían con sus investigaciones para obtener una fotografía en color en un solo cliché. Sus investigaciones incluían desde la técnica de coloreado a mano empleada por los japoneses en sus estampas -como las que coleccionaba Claude Monet- hasta las placas de vidrio traslúcido que se podían proyectar en una pantalla. De hecho, consiguieron en sus fábricas de Monplaisir un procedimiento bautizado como "tricromía", que los camarógrafos de la empresa presentaron como pruebas fotográficas en color tras las sesiones de cine. La pintura, la fotografía y el cine compartían un mismo lenguaje, pues todos reflejaban los cambios de la Naturaleza, encuadraban el tiempo detenido y atrapaban la luz fugaz del paisaje. Sólo faltaba que compartiesen una mirada en colores.

La placa autocroma de los Lumière, patentada en 1903 y comercializada en 1907, maravilló a los especialistas por su extrema sensibilidad y fue el único procedimiento en color hasta 1935. Los autocromos entusiasmaron a los críticos por las mismas razones que la instantánea y el celuloide cautivaron a sus predecesores: reproducían la realidad y vencían a la muerte. De modo que tanto políticos como millonarios se retrataron en colores para pasar a la posteridad. La Gran Guerra devolvería la realidad al blanco y negro.

# data[].attributes.attachment_link.title
Los hermanos Lumière y el nacimiento del cine

# data[].attributes.attachment_link.description
Los Lumière fueron una familia de apellido premonitorio. La luz en todas sus formas estuvo detrás de sus inventos. Sin embargo, su historia arrancó en una Francia ensombrecida por la invasión prusiana de 1870. A la humillación de la derrota se sumó además la sangrienta revolución de la Comuna de París.

# data[].attributes.attachment_link.title
Breve historia de la fotografía analógica - ESAEM

# data[].attributes.body
Breu presentació. 20'

# data[].attributes.attachment_link.title
Para Todos La 2 - Debate: La revolución industrial - RTVE.es

# data[].attributes.attachment_link.description
Para Todos La 2 - Debate: La revolución industrial. Para todos La 2 online, completo y gratis en RTVE.es A la Carta. Todos los programas de Para todos La 2 online en RTVE.es A la Carta

# data[].attributes.headline
ARTICLE BLOC CIÈNCIES SOCIALS EN XARXA. 

# data[].attributes.subject
ARTICLE BLOC CIÈNCIES SOCIALS EN XARXA. 

# data[].attributes.body
La Revolució Industrial

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
dissabte, 25/09/2010

Fins al segle XVIII, les manufactures s'elaboraven en petits tallers artesans que es concentraven a les ciutats. Els artesans feien la feina manualment: no usaven màquines i només s'ajudaven amb algunes eines. Cada artesà feia les peces completes i seguia un ritme de producció condicionat pels límits del treball manual.

Seria des de finals del segle XVIII quan apareixerien i es generalitzarien les fàbriques, establiments en els quals els treballadors (obrers) utilitzaven les màquines per treballar. L'aparició de les fàbriques va tenir dues conseqüències: d'una banda, les activitats industrials es van concentrar en determinats llocs; de l'altra, es va modificar l'organització del treball i cada obrer va passar a realitzar una feina especialitzada, és a dir, una tasca específica en el si del conjunt productiu (divisió del treball).

El continu procés d'innovacions tecnològiques va ser el factor més característic de la revolució industrial. I dues van ser les seves principals plataformes: les fonts d'energia i la mecanització del procés productiu. La introducció de màquines va anar substituint progressivament la feina manual i va anar transformant els antics sistemes de treball artesà.

Fins aquest moment l'energia era hidràulica, eòlica o d'origen animal o humà. L'aparició de la màquina de vapor combinada amb el carbó va donar lloc a un nou tipus d'energia: el vapor, capaç de transformar-se en força motriu i transmetre-la a qualsevol enginy. La màquina de vapor, es fonamentava en la força de la pressió d'aquest transmesa

per un èmbol a una biela. Inventada per James Watt el 1769, va aplicar-se a diversos processos com la bomba per a l'extracció d'aigua a les mines, va adjuntar-se a la màquina de filar el 1785, va aplicar-se a la navegació el 1807 i al ferrocarril el 1825. El vapor és, sense cap dubte, el veritable motor de la primera revolució industrial.
La producció d'hulla en el segle XIX (en milions de tones):
El carbó de pedra o mineral ja era explotat a Anglaterra des del segle XVI, però s'utilitzava molt més el carbó vegetal. Seria a la segona meitat del segle XVIII quan començaria a ser extret industrialment per la demanda generada per l'expansió de la màquina de vapor i les fargues. La seva extracció seria progressiva fins a la dècada de 1950 quan la producció va estancar-se en benefici d'altres recursos. Com a font massiva d'energia, el carbó és una de les bases de la revolució industrial.

La mecanització i la divisió del treball van fer augmentar la productivitat, és a dir, en el mateix període de temps un obrer era capaç d'elaborar més peces que un artesà. Per això es van abaratir els costos de fabricació i els preus dels productes industrials van disminuir. Així, els productes industrials van poder arribar a un nombre més gran de consumidors.

Anglaterra va ser el primer país en desenvolupar el llançament industrial perquè reunia les condicions econòmiques necessàries perquè es produís la Revolució Industrial: un creixent comerç colonial basat en la importació de primeres matèries per a productes industrials, un comerç interior en expansió a causa del creixement demogràfic i una millora de les comunicacions.

A la Gran Bretanya trobem prou mà d'obra i un ampli mercat per als seus productes gràcies a les possessions colonials d'ultramar i al creixement demogràfic del vuit-cents. A més, el país disposava de matèries primeres i abundant carbó mineral, la font d'energia que es va utilitzar per fer funcionar les primeres màquines. Igualment, la nova mentalitat liberal estava molt estesa a tot el país i era la base de les lleis que elaborava el Parlament.

D'aquesta manera, el model anglès va evolucionar des d'un sistema de producció de caràcter domèstic i dispers desenvolupat des de mitjans del segle XVII ( domestic system) al sistema fabril ( factoy system) que requeria d'una gran quantitat de mà d'obra, de matèries primeres, i d'energia per aconseguir uns productes manufacturats a baix preu que satisfessin les necessitats de la demanda.

Ara bé, aquest procés es desenvoluparia també, en paral·lel, a d'altres punts d'Europa. Els canvis es donarien especialment a partir de 1780 a partir de la reorganització del vell sistema de treball a domicili manufacturat tant en el món rural com a través dels gremis urbans (especialment centrat en el món del tèxtil) ja que les fàbriques no acabarien de estendre's a Anglaterra i arreu d'Europa fins als anys vint del segle XIX.

Entre el 1820 i el 1840, les innovacions de la Revolució Industrial es van estendre per Europa. França, Alemanya i Bèlgica van ser els primers països que van seguir els passos dels anglesos, mentre que a la resta dels Estats europeus la industrialització només es va desenvolupar en determinades regions i en determinats sectors de producció (a Catalunya, per exemple, va viure's el creixement del sector tèxtil).

Els tres grans eixos de la industrialització serien, per tant, els comerciants de la ciutat, els artesans rurals i els artesans urbans. Inicialment estaríem parlant d'un sistema dispers en el qual els artesans rurals treballarien amb les màquines tradicionals combinant la producció industrial amb l'agricultura tradicional i els artesans urbans treballarien en grans manufactures on paulatinament s'aniria introduint la nova maquinària.

Al substituir el sistema a domicili pel sistema fabril les zones rurals es desindustrialitzarien majoritàriament, però hi hauria excepcions on s'introduirien les noves tecnologies. Amb la mecanització apareixerien moviments ludistes contraris a la introducció de les màquines que deixava sense oferta de treball els obrers. Cal dir, però, que el sistema de treball artesanal no va acabar de desaparèixer ja que en la ciutat va coexistir amb les màquines per a realitzar les tasques de producció més delicades. El treball infantil a la indústria tèxtil o a la mineria són una mostra de la duresa de les condicions de vida que va imposar la revolució industrial.

Les indústries del cotó i la siderúrgia serien les que canviarien més ràpidament convertint-se així en les veritables protagonistes de la revolució industrial.

La indústria tèxtil cotonera va ser la que va integrar les innovacions tècniques amb més rapidesa. Basada en la producció de teixits de cotó va viure una creixent demanda des de mitjans del segle XVIII generada per l'increment demogràfic. Les principals innovacions que introduiria la revolució industrial serien la filadora waterframe (Arkwright, 1769), la llançadora volant (J. Kay, 1733) i el teler mecànic (Cartwright, 1833).

Com a conseqüència d'aquestes innovacions, Anglaterra va passar d'una producció de 1.000 tones de teixits de cotó el 1750 a 25.000 tones el 1800, desplaçant la producció de teixits de llana. Cap a l'any 1800, unes 350.000 persones treballaven filant i teixint peces de cotó amb filadores i teler mecànics.

A més, en el cas anglès es beneficiava de la prohibició d'importar teles de l'Índia, de la manca de control per part dels gremis i de l'existència d'una matèria prima barata com el cotó. La facilitat per a incrementar la producció de cotó (un conreu) per sobre de la llana (procedent de la ramaderia) explica en part el protagonisme creixent d'aquest teixit. Colònies angleses com l'Índia i l'Egipte seran dos territoris grans cultivadors i subministradors de cotó a preus baixos.

En aquestes condicions, aviat els productes tèxtils britànics, barats i de bona qualitat, van inundar els mercats mundials.

La indústria siderúrgica va veure's arrossegada per la creixent demanda de màquines des de les fàbriques tèxtils assolint un gran desenvolupament a mitjans del segle XIX. Aquesta va basar el seu desenvolupament en l'ús massiu del carbó mineral de coc (1713), de gran potència calorífica, i en l'obtenció d'un ferro més mal·leable i menys trencadís per mitjà de l'ús de la pudelació introduït en els alts forns moderns el 1783 per Henry Cort (consistent a batre industrialment la massa de metall en estat incandescent per obtenir un producte amb un baix contingut de carboni i eliminant les impureses) i el laminatge que convertien la massa de ferro en barres molt més manejables per la indústria.

En conseqüència, entre el 1720 i el 1850, la producció del ferro es va multiplicar per cent. La demanda de ferro era tan elevada perquè aquest material s'utilitzava per elaborar les màquines tèxtils i les noves eines agrícoles. A més, el desenvolupament del ferrocarril també desencadenaria un gran increment de la demanda i la producció de ferro.

# data[].attributes.attachment_link.description
dissabte, 25/09/2010 Fins al segle XVIII, les manufactures s'elaboraven en petits tallers artesans que es concentraven a les ciutats. Els artesans feien la feina manualment: no usaven màquines i només s'ajudaven amb algunes eines. Cada artesà feia les peces completes i seguia un ritme de producció condicionat pels límits del treball manual.

# data[].attributes.attachment_link.title
INTERNACIONAL (Historia del Ferrocarril)  -  Documentales

# data[].attributes.headline
El maquinista de la General. Buster Keaton.

# data[].attributes.subject
El maquinista de la General. Buster Keaton.

# data[].attributes.body
Cinema mut. 1925.

# data[].attributes.attachment_link.title
Buster Keaton. El maquinista de la general (escena) 1926