# data[].attributes.body
PREGUNTES SOBRE TIRANT LO BLANC

1.     Quina arma construirà Guillem de Varoic per defensar el rei d'Anglaterra? Unes granades

2.     Què demana Guillem de Varoic a la seva dona, la comtessa? Sofre viu

3.     Amb qui es casa el rei d'Anglaterra? Amb la filla del rei de França

4.     Per què Tirant va a Anglaterra? Perquè se celebren les noces del rei d'Anglaterra i nomenen cavallers.

5.     Què demana Tirant a la bella Agnès? Un fermall que porta penjant al pit.

6.      Quants anys té Tirant al principi del llibre? 20 anys

7.      Quants cavallers inclou l'orde de la Garrotera? 26 cavallers

8.      Com es diu el fill petit del rei de França? Felip

9.       Amb qui es casa el fill petit del rei de França? Ricomana

10.    Amb què compara Tirant els pits de Carmesina? Amb un parell de pomes cristal·lines

11.   Qui és el confident dels problemes amorosos de Tirant? Diafebus

12.   I de Carmesina? Estefania i, més endavant, Plaerdemavida

13.   De qui s'enamora Diafebus? Estefania

14.   Qui és el Conestable? Diafebus

15.   Un dia que Tirant s'ha d'amagar perquè és a l'habitació de Carmesina i arriba l'Emperadriu, pren un objecte a Carmesina. Quin? Una pinta

16.   Què en fa? Se la col·loca dalt de l'elm.

17.   Com actua el Conestable en el combat que se celebra enmig d'unes festes? No vol enfrontar-se amb Tirant de manera que, cada vegada que s'acosten, aixeca la llança.

18.   Qui es banya amb Carmesina? La Viuda Reposada

19.   Tirant pot posar-se al llit de Carmesina gràcies a l'ajuda d'algú. De qui? Plaerdemavida

20.   Qui havia preparat la fugida de Tirant de l'habitació de Carmesina? Plaerdemavida

21.   Quants Hipòlits apareixen a la novel·la? Dos: el fill de l'Emperador i l'Emperadriu i el cavaller Hipòlit, que acaba sent l'amant de l'Emperadriu.

22.   Qui descobreix els amors de l'Emperadriu i Hipòlit? Una donzella de l'Emperadriu, anomenada Eliseu

23.   Com s'ho fa l'Emperadriu perquè li arreglin l'habitació per a ella i el seu amant? Diu que aquella nit l'Emperador la visitarà.

24.   Qui es disfressa d'Hortolà? Plaerdemavida

25.   Amb qui es casa Plaerdemavida? Amb el senyor d'Agramunt, a qui concedeixen els reialmes de Fes i Bogia.

26.   De què mor Tirant? D'una malaltia.

27.  Amb què s'apaguen les granades que sap fer Guillem de Varoic? Amb oli i resina

28.  A qui demana Guillem de Varoic sofre viu? A la seva esposa, qui no el reconeix perquè es pensava que Guillem de Varoic era mort.

29.  Quant de temps duren les festes del casament del rei d'Anglaterra? Un any i un dia

30.  Quin llibre llegeix l'ermità que apareix al començament de l'obra? L'Arbre de batalles

31.  Qui estava enamorat de la bella Agnès? El senyor de Vilasermes

32.   Els genovesos que havien venut el Mestre de Rodes havien canviat les nous de les ballestes. Per què les havien canviades? Per boles de sabó o formatge

33.  Quina peculiaritat té el fill petit del rei de França? És força babau.

34.   On viu Carmesina? A Constantinoble.

35.   Qui és Diafebus? El cosí de Tirant lo Blanc.

36.   Quin objecte fa servir Tirant per declarar el seu amor a Carmesina? Un mirall

37.   Quina relació té la Viuda Reposada amb Carmesina? Havia estat la seva dida.

38.   Qui té somnis premonitoris? Plaerdemavida

39.   Un dia Tirant cau del cavall. Quina excusa dóna en explicar-ho a l'Emperador? Diu que el rossí es queixava

40.   Un dia Tirant s'ha d'amagar perquè és a l'habitació de Carmesina i arriba l'Emperadriu. On s'amaga? S'agenolla a terra i li posen a sobre molta roba. Després Carmesina i l'Emperadriu s'hi asseuen a sobre i gairebé li aixafen el cap.

41.   Qui porta unes calces vermelles? La Viuda Reposada

42.  Com s'escapa Tirant de l'habitació de Carmesina? Salta per un balcó

43.   Què es trenca Tirant quan s'escapa de l'habitació de Carmesina? Una cama

44.   Quina excusa s'inventa Carmesina per justificar que ha cridat? Diu que li ha passat una rata per sobre de la cara.

45.   De qui està enamorat Hipòlit? De l'Emperadriu.

46.   On s'amaga Hipòlit quan l'Emperador i els metges piquen a la porta? S'amaga al recambró de l'habitació de l'Emperadriu.

47.   Per fer enfadar Tirant i Carmesina, la Viuda s'inventa un joc. Quin? Fa un joc de miralls: fa amagar Tirant, que espia què fa Carmesina. Plaerdemavida es fa passar per l'Hortolà i posa un mocador per sota la faldilla de Carmesina. Quan Tirant ho veu, es pensa que han mantingut relacions i, com a conseqüència d'un atac de gelosia, mata l'Hortolà. La Viuda aprofita la situació per declarar el seu amor a Tirant.

48.   Qui prepara l'habitació perquè Tirant i Carmesina puguin portar a bon fi el seu amor? L'Emperadriu

49.   Quin títol rep al final de l'obra Tirant? Cèsar de l'Imperi
50. Amb qui es casa Hipòlit, després que mori l'Emperadriu? amb la filla del rei d'Anglaterra.

# data[].attributes.body
Accés a l'edició de 1497 digitalitzat a la Biblioteca de Catalunya

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- Vídeos de Tirant lo Blanc (alguns d'ells els podem trobar en aquest aparat, així com la correcció del llibre). N'hem vist 4.

- Textos o fotocòpies que vam treballar a classe i que comenten l'obra.

- Preguntes de comprensió lectora que hem treballat a classe

- Els tòpics amorosos, discursos sobre l'amor , figures retòriques que vam explicar. Podem trobar el PowerPoint i els apunts sobre els tòpics en aquest mateix apartat.

- Tòpics amorosos. Els podem trobar penjats en aquest mateix apartat.

-Comentari de text sobre un fragment de l'obra.

-Model de comentari de text que vam treballar a classe a les pàgines 176 i 177 del llibre de text.

- Teoria sobre l'autor i l'obra la podem trobar a les pàgines 164 i 165 del llibre del text i els apunts que us he penjat a sota de tot en fitxer adjunt d'aquest apartat (aquí en teniu l'enllaç directe:
https://docs.google.com/viewer?a=v&pid=sites&srcid=ZGVmYXVsdGRvbWFpbnxsbGVuZ3VhY2F0YWxhbmFwbGFuYWd1bWF8Z3g6NGNiMWRhMDEyNWQ5ZGJiYg

Preguntes de comprensió lectora:

1. Enumera i descriu els símptomes del seu estat psicològic de Tirant lo Blanc

Tirant pateix mal d'amor: té mal de cap, no li ve gaire de gust parlar amb Diafebus i no té ganes de sortir de la seva cambra. Està desanimat perquè sap que, tot i que el pot portar a la glòria, aquest enamorament de moment només li provoca dolor i un comportament vergonyós, que contrasta amb la dignitat, la cavallerositat i el coratge amb què s'ha presentat a la cort de l'emperador grec. La tradició literària medieval va acabar convertint en un tòpic, conegut per amor hereos, aquesta simptomatologia dels malalts d'amor.

2. Busca cadascuna de les etapes de l'amor cortès que viuen Tirant i Carmesina en l'acció narrativa de la novel·la. Observa i explica els avenços en les relacions sentimentals dels personatges i la seva actitud en cada etapa.

Segons la preceptiva amorosa, l'amant havia de passar per quatre etapes de menys acceptació a més: una primera caracteritzada per la timidesa de l'amant, en què es donen els primers apropaments ( fenhedor, en occità), una segona en què es produeixen les primeres declaracions d'amor ( pregador), una tercera en què la dama dóna els primers indicis d'acceptació del seu amant ( entendedor), i una quarta en què la dama i el seu cavaller esdevenen amants de ple dret ( drut). Pel que fa a Tirant, podríem situar la primera etapa des dels capítols CXVII-CXVIII; la segona, des dels capítols CXXVI-CXXVII; la tercera, des dels capítols CCXXXII-CCXXXIII, i la quarta, des dels capítols CCLXXI-CCLXXXI.

3. Diafebus manifesta a la princesa que "aquell famós cavaller Tirant lo Blanc ha vingut només per la fama de vostra excel·lència [...] el motiu de la nostra vinguda no ha estat altre sinó veure la vostra majestat iservir-la". La fama de les excel·lències de la princesa ha portat els cavallers a Constantinoble. Diafebus diu veritat o mentida? Intenta aplanar el camí a favor de Tirant? Vol procurar únicament per la bona acollida dels cavallers de ventura? Busca el paràgraf corresponent al capítol CXIX i comenta la lloança hiperbòlica que Diafebus fa de la princesa.

És evident que el motiu pel qual Tirant i la seva host es van traslladar a l'Imperi grec no va ser la bona fama de les dames gregues, en general, o de la princesa Carmesina, en particular. Diafebus diu a la princesa el que creu que li agradarà de sentir amb la intenció de condicionar-la a favor de Tirant. Per aquesta raó, desenvolupa un discurs marcadament hiperbòlic (p. 98-99), segons el qual el premi més gran que han rebut per les seves proeses és poder contemplar Carmesina, màxim exponent de bellesa humana des d'Eva. Però la seva inigualable bellesa no és l'única qualitat que adorna la princesa, ja que posseeix totes les gràcies i virtuts. És tan noble i tan bella que ella hauria de governar tot el món. La seva fama és tan gran que Tirant ha

4. La història de Diafebus funciona bé. Comenta aquest fragment contextualitzant-lo dins de l'argument del capítol: "Per una part, l'amor la hi empenyia, però, per l'altra, la vergonya la'n retreia>>

Després del discurs de Diafebus, Carmesina se sent trasbalsada i ho explica tot a Estefania, la filla del duc de Macedònia. En acabat, argumenta que no és possible no estimar un home de la fortalesa, la complexió, el coratge i la benvolença de Tirant. Per tant, ha d'acabar admetent el seu sentiment de correspondència cap a Tirant. Tanmateix, aquesta situació provoca una sensació contradictòria en la princesa: d'una banda, el seu impuls amorós l'empeny al desig del seu estimat; de l'altra, la vergonya per la seva condició la fa allunyar-se'n.

5. A partir dels coneixements que tinguis sobre l'amor cortès, valora la declaració d'amor de Tirant a Carmesina. Quina funció hi fa l'espill? Aconsegueix Tirant de vèncer la timidesa o, per contra, tan sols és capaç de dissimular-la perquè no la supera realment? És Tirant un amant tímid al llarg de la novel·la? Recorda que la princesa "s'admirà molt que hom pogués requerir d'amors una dama sense parlar".

El diàleg entre Tirant i Carmesina en què el capità li confessa qui és la dama que estima s'inicia quan els dos amants es queden sols i ella li demana quin és el mal que l'afecta, en uns termes habituals en la fin'amors, atès que la dama compassiva intentava consolar l'amant del seu mal. Tirant reconeix que pateix un turment en la seva ànima, però amb tristesa ha d'admetre que, tant si l'hi explica com si no ho fa, no podrà evitar el dolor. Evidentment, si no l'hi explica no podrà trobar consol en la dama. Però, si ho fa, pateix que el seu amor (que ha de considerar almenys inconvenient) arribi a orelles de l'emperador. Carmesina el tranquil·litza assegurant-li que serà discreta, com convé a l'amor cortès.

L'espill és el mitjà que utilitza Tirant per confessar el seu amor: dóna un mirall a Carmesina perquè conegui de qui està enamorat. Ella pensa que és el retrat de l'estimada de Tirant, però quan veu que es tracta d'un mirall entén que és ella. Tirant no aconsegueix vèncer la seva timidesa (com es demostra en el decurs de tota la novel·la), per bé que l'ha dissimulada

6. Quinsarguments exposen Estefania i la Viuda Reposada exposen a la princesa sobre la relació amorosa que ha de mantenir amb Tirant?

Els arguments de la Viuda Reposada són els següents: a) la diferència de llinatge, b) la seva responsabilitat imperial i c) la mala fama i la vergonya que caurien sobre ella pel fet de ser deshonesta. Per contra, Estefania, descriu els tres tipus d'amor (el virtuós, el profitós i el viciós) i l'anima a acceptar la relació amorosa a partir de l'argument que el festeig dels cavallers és tradicional a la cort i aporta honor i fama a la dama, segons la noblesa i les virtuts del cavaller.

7. A partir de quins conceptes s'estructura e l parlament de la Viuda Reposada?

En l'univers femení, quin significat té la vergonya? Llegeix els fragments següents, escrits pel franciscà Francesc Eiximenis, i explica què entén la Viuda Reposada per vergonya. Nota que la por ("paor") és un dels instruments recomanats a fi que les dones tinguin vergonya:

El parlament de la Viuda Reposada s'estructura a partir de conceptes com Honestedat, castedat, lleial matrimoni i vergonya. La vergonya, una noció central en l'univers femení delTirant lo Blanc, equival a l'aversió de la persona envers allò que pot ofendre la decència, i està relacionada amb la necessitat de mantenir l'honor d'un clan. Des de pressupòsits eclesiàstics, la vergonya es vincula als principis queregulen el matrimoni cristià i la Viuda Reposada acostuma a increparCarmesina des d'aquest punt de vista.

Les dones pateixen la vergonya d'una manera més patent que els homes, perquè per culpa d'elles l'home va desobeir Déu, segons explica el Gènesi. Quan les dones ja no van ser pures, la vergonya era l'instrument que tenien per protegir-se d'elles mateixes: estimant el seu marit i els seus sogres, governant casa seva i, sobretot, essent castes.

8. L'amor virtuós és un incentiu per les empreses militars. En el fons, l'honor i la fama reclamaven la correspondència de la dama. Creus que Tirant es mou per l'amor virtuós ? Raona sobre la correspondència que Estefania defensa, però sense perdre de vista la relació que existeix entre les armes i l'amor, atès que en el fons la recompensa pel servei militar era la correspondència sentimental. (capítol 127)

Resposta oberta. Suggeriment: encara que totes les característiques de l'amor virtuós i honorable es donen en la relació entre Tirant i Carmesina, no corresponen ben bé a l'ideal pretès. De fet, la fama i l'honor cavallerescos de Tirant són anteriors a la coneixença de la princesa, i la seva relació amb la dama ens ofereix totes les febleses, mancances i debilitats del nostre heroi. Veurem clarament les diferències si comparem la relació de Tirant i Carmesina amb la de Curial i Güelfa. Aquests dos darrers amants, abans de la seva relació, parteixen d'una situació socialment crítica: ell és un cavaller de baix llinatge i ella, una vídua desvalguda i, d'alguna manera, arraconada. Ella finança la carrera militar de Curial, al qual permet progressar socialment. I ella recupera i legitima la seva posició social, com a dona i com a senyora, havent aconseguit el cor del cavaller més valerós de la cort.

9. En el capítol 146 es produeix un debat sobre la moralitat del bes. Diafebus demana permís a la princesa per besar a Estefania, la qual s'hi nega. Plaerdemavida té una opinió diferent. Reconstrueix el delbat i els punts de vista dels personatges.

Graus aproximació

* 1. La dona ha de donar esperances

* 2.Es pot deixar besar

* 3. Pot acceptar abraçades

* 4. Si practiquen l'amor mixt, pot lliurar tot el seu cos

Segons aquests tractats, en la petició del bes, l'amant havia de prendre la iniciativa, com fa Diafebus en aquest passatge. Després de l'èxit del requeriment de Diafebus a Estefania i en la seva absència, el jove demana a la princesa que li deixi besar Estefania. Ella s'hi nega, i Diafebus s'enutja i reprodueix un acte de deseiximent (molt familiar per Martorell) de la seva senyora. La princesa es preocupa pel fet i demana a Estefania que recuperi la voluntat de Diafebus.

Aleshores Plaerdemavida argumenta que la princesa n'ha fet un gra massa. De fet, continua, besar és un costum ben natural i innocent per als francesos i, de vegades, en temps de guerra i de necessitat, cal fer alguna concessió per acontentar els aliats. Carmesina sembla que reprodueix els arguments dels autors eclesiàstics, que acostumaven a considerar que el petó era el començament de la perdició luxuriosa, mentre que Plaerdemavida defensa els arguments dels tractats amorosos i de la literatura cortesana.

En acabat, la princesa va a cercar Diafebus, el qual li planteja la disjuntiva de besar Estefania o deixar de ser-ne el servidor, com havia manifestat amb anterioritat. Finalment, Diafebus besa tres vegades Estefania, en honor de la santa Trinitat de Déu. Un altre cop, en aquest capítol Martorell combina sexe, humor i anàlisi psicològica en descriure el festeig dels amants, i ho fa amb una desimboltura completament mancada de prejudicis religiosos i narrant l'acció a través dels personatges femenins.

10. Diafebus i Estefania es casen mitjançant les modes sordes per mitjà d'un alabarà. Busca informació sobre aquesta pràctica a l'Edat mitjana.Quina validesa tenia ? (capítol 147)

L'albarà era una cèdula, un contracte, diploma o document la finalitat del qual era acreditar o ordenar un fet. Les seves limitacions d'ús i de validesa eren recollides en els textos legislatius que regien la Corona d'Aragó. Així, per exemple, el rei Jaume I (1213-1276) va prohibir als menors de catorze anys que poguessin validar aquesta mena de documents. Un segle més tard, Pere IV el Cerimoniós (1336-1387) va augmentar l'edat fins als vint.

11.Quines tècniques narratives podem trobar en aquest fragment ? (capítol 163)

- Somni fingit

- Relat adreçat a dos personatges de la novel·la (Estefania i Carmesina) i també al lector, el qual coneix la història per boca de Plaerdemavida

-Diàleg entre Plaerdamavida i Carmesina, el qual inclou monòlegs

-La narració de dues escenes que s'han produït simultàniament a la mateixa cambra

- Flashback

-El·lipsis narrativa (capítol anterior)

-Canvi punt de vista

Es podria explicar que a l'edat mitjana es creia que a través dels somnis era possible contactar amb l'altre món i obtenir-ne, així, informació sobre el futur. En aquest cas, Plaerdemavida té la intenció que el seu fals somni eròtic, en què descriu les relacions d'ella mateixa, de Carmesina i d'Estefania amb Hipòlit, Tirant i Diafebus, sigui interpretat com una visió del futur. Tota la línia argumental del somni es fonamenta en el comportament antitètic d'Estefania (que, en contra de la seva pròpia voluntat, concedeix la seva virginitat a Diafebus, fet esmorteït pel matrimoni secret dels dos joves) i de Carmesina (que no ofereix la seva virginitat a Tirant i li demana que sigui pacient per obtenir la recompensa).

12. Explica la relació de Diafebus i Estefania la qual es contraposa a la de Tirant i Carmesina. Explica les diferències entre els sentiments que tenen després de les relacions sexuals.

Diafebus i Estefania s'han casat en secret. La consumació carnal significa la consumació del matrimoni. Entre Tirant i Carmesina no. La parella avança: Tirant ha obtingut una victòria important (Batalla Transimeno) i Carmesina ha de compensar el cavaller, però atura els favors en l'estadi que els trobadors anomenaven assag (assaig- intercanvi de jocs eròtics, besos i abraçades però sense arribar a l'acte carnal.

El discurs de Carmesina està caracteritzat pel seny. Es comporta com una dama sàvia i cortesa: es mostra tranquil·la i segura, i no vol tacar el seu honor ni trencar la seva paraula. Per contra, Estefania es mostra desesperada, per bé que des del punt de vista legal no ha comès un acte deshonrós, atès que al cap i a la fi ha jagut amb el seu marit. No obstant això, la jove es mostra trasbalsada, perquè ha perdut el seu honor, encara que hagi estat per la satisfacció del seu marit, plantejant el coit com una batalla de la qual ha estat la víctima.

13. Creus que l'espionatge de Plaerdemavida és un cas de voyeurisme amb connotacions negatives. Argumenta-ho.

Es podria dir que Plaerdemavida és una jove enjogassada, descarada i un punt entremaliada. Podem interpretar aquest espionatge eròtic com una malifeta innocent, que, a partir de la confessió de Plaerdemavida, s'acaba convertint en una experiència sexual que fa augmentar el desig de la jove cap al seu amant.

14. Capítol 214. Plaerdemavida s'adona de les intencions d'Hipòlit. Diu que el jove <<domina bé l'esgrima, perquè no procura apuntar a les cames, sinó que apunta al cap>> Què deu voler expressar amb aquestes paraules?

Resposta oberta. Suggeriment: Hipòlit és més savi que la mateixa Plaerdemavida, perquè domina l'art del festeig amorós i és conscient que la millor manera d'enamorar una dama és conquerir-ne la ment i el cor. Sembla una comparació inconscient del comportament de Tirant i d'Hipòlit com a amants.

15. Capítol 220. Esposalles de Diafebus i Estefania. Explica la malícia de l'estratagemadels gats orquestrat per Plaerdemavida (tingues present l'episodi de la nit de noces al castell de Malveí)

Durant la nit de noces d'Estefania, Plaerdemavida col·loca cinc cadells de gat al llindar de la finestra del nou matrimoni. Òbviament, els cinc cadellets es passen tota la nit miolant. Amb l'excusa de l'enrenou generat pels gats, Plaerdemavida es dirigeix a la cambra de l'emperador per cridar-li l'atenció sobre l'escàndol que prové de l'habitació d'Estefania. En acabat, afegeix que tem per la integritat física de la neboda de l'emperador. Quan ambdós arriben a la cambra nupcial, paren orella per veure què hi senten. Com que s'ha fet el silenci, Plaerdemavida suggereix que la batalla ja ha finalitzat i demana a Estefania què fa i, quan torna a sentir soroll, suggereix que la núvia fingeix. Aleshores l'emperador li demana a Plaerdemavida que calli, però no poden contenir les rialles. Quan Estefania els sent, demana qui ha posat aquells cadells a la seva habitació. Finalment, l'emperadriu es troba amb l'emperador i Plaerdemavida, que tornen a les seves cambres respectives ben divertits.

16. Capítol 220.Plaerdemavida i l'emperadriu utilitzen molts eufemismes i metàfores sexuals en aquest capítol. Busca'ls i explica'n el significat

Tot sovint, les metàfores militars s'usaven en les descripcions de les relacions amoroses en la literatura medieval: "la pressa de la batalla" es refereix al coit, en el qual insisteix amb l'expressió "enviar-te el pinyol". Tot seguit, recorre a l'habitual comparació entre el membre masculí i una espasa: un bon amant donarà bons cops ("esplanadisses ") i no petits copets ("estocades"), perquè no es coneix cap dona que hagi mort pels cops d'aquesta espasa.

17. Capítols 248-263. Descriu el personatge d'Hipòlit. Analitza i explica què fa per aconseguir els favors de l'emperadriu

Hipòlit és presentat pel narrador com un simple patge de Tirant, que és adobat a cavaller (capítol CLV) i que resulta que és nebot de Tirant (com es diu en el capítol CDLXIX). En principi, és l'encarregat de fer de missatger entre Carmesina i el seu oncle, motiu pel qual entra en relació amb les dames de la cort. En aquest sentit, sembla que Plaerdemavida és la donzella reservada per a ell.

De tota manera, després de la seva lamentable caiguda, Tirant envia Hipòlit a parlar amb Carmesina. Aprofitant l'avinentesa, el jove declara el seu amor a l'emperadriu (capítol CCXLIX). Ella l'accepta immediatament i passen la nit junts. Al matí, una donzella els sorprèn i Hipòlit ha d'estar amagat per més de dues setmanes. La parella no es retroba fins al final del llibre (capítol CDLXXXI), i després de la mort de Tirant, de Carmesina i del mateix emperador.

Aleshores les circumstàncies conjunturals o els designis de la Fortuna fan necessària la proclamació d'un hereu tot just traspassat emperador. Com que l'emperadriu és l'hereva de la seva filla Carmesina, Hipòlit ho és de Tirant i els dos són amics, la solució més lògica és que la parella hereti l'imperi, i així ho fan de manera oficial en casar-se. Les virtuts i l'afabilitat d'Hipòlit li fan obrir el cor de l'emperadriu, a més de la seva decisió i gosadia a l'hora de confessar els sentiments a la seva estimada.

18. Capítols 283-284. Ordena les accions que ha dut a terme la Viuda Reposada per ordir la <<ficció>> dels amors de Carmesina amb el negre Lauseta

Després d'haver confessat el seu amor a Tirant i que el guerrer l'hagués refusada, la Viuda Reposada comença la seva operació de descrèdit de Carmesina, amb la intenció de malmetre la confiança de Tirant envers la seva estimada princesa, aconseguir que la parella se separi i, salvat l'obstacle de Carmesina, aconseguir l'amor de Tirant. La primera falòrnia que la Viuda escampa sobre la princesa a Tirant és que és molt lasciva. La segona, encara més greu, és que ella mateixa li ha practicat un avortament. Finalment, adverteix Tirant que en aquest mateix moment Carmesina li és infidel amb un esclau negre anomenat Lauseta, que és el jardiner de palau. Amb anterioritat, la Viuda també havia previngut Carmesina de les veritables intencions de Tirant: que realment consistien a apropiar-se de l'Imperi grec per mitjà de la seva única hereva.

En definitiva, per tal que Tirant pugui ser testimoni de la traïció de Carmesina amb el jardiner, la Viuda aconsegueix trobar-se de matinada amb el cavaller, després que s'hagi acomiadat de la princesa. Martorell, seguint la tradició misògina escolàstica, caracteritza la Viuda com a paradigma de la malícia femenina: una disposició amable i innocent que embolcalla unes intencions molt perverses i tota mena d'enganys. De fet, la Viuda abans de proposar-li res, afalaga Tirant per tal de guanyar-se la seva confiança. Al començament del capítol CCLXXXIII, el narrador situa l'escena en una casa apartada al darrere de l'hort, on una vella ajuda Tirant a acomodar-s'hi.

La Viuda, gràcies a la ingenuïtat de Tirant, aconsegueix sense gaires dificultats que Tirant s'estigui a la casa, on a través de dos miralls tindrà la possibilitat de veure tot el que s'esdevingui al jardí només traient el cap per la finestra.

Situat Tirant, el moviment posterior de la Viuda és convèncer Carmesina perquè es dirigeixi al jardí i formi part d'una facècia innocent amb Plaerdemavida, la qual es disfressaria com l'esclau negre que s'encarregava del jardí, Lauseta. A més a més, la Viuda diu que convé que ho faci per prescripció mèdica, ja que a la princesa no li va bé dormir tant. Posades totes les peces en joc, atès que la Viuda ha aconseguit moure totes les voluntats, ha arribat l'hora de veure els resultats de les seves maquinacions. Tirant, sorprès al principi i irat al final, observa des de la finestra de la casa de la vella com Carmesina arriba al jardí. De sobte, veu que Carmesina s'apropa a un esclau negre que treballa al jardí. El pitjor, però, encara ha d'arribar: visiblement contrariat, Tirant és testimoni del fet que Carmesina no para de tocar-se i deixar-se tocar, fins que finalment es tanca a la caseta de l'esclau negre.

Capítols de Tirant lo blanc
Tirant lo blanc, discursos sobre l'amor. Tòpics literaris. .pptx

Laura Borràs presenta Tirant lo Blanc de Joanot Martorell com una de les
més grans novel·les amoroses de tots els temps, en referència al romanç
explícit entre el cavaller Tirant i Carmesina de Grècia que emmarca
l'argument.

En aquest sentit, Tirant lo Blanc representa un punt d'inflexió dins la història
de la literatura. Per a Borràs conté tot el món dels llibres de cavalleries
medievals, però anuncia ja la novel·la moderna. Ho fa presentant ideals
més burgesos com el plaer, la sensualitat, la raó o la humanitat de l'heroi.

El tractament que Martorell fa de la vida privada, de la intimitat i dels detalls
quotidians, no passa per alt a Cervantes i Tirant lo Blanc és una de les
obres que el Quixot salva de la crema.

El segle XV. Biografia Joanot MartorellJoanot Martorell,
Lectura Tirant lo Blanc
Tirant lo Blanc.
Episodis amorosos. Capítols. seleccionats

Parelles d'enamorats del capítol 118

Floire et Blancheflor Amb Floris i Blancaflor comença l'enumeració de parelles d'enamorats cèlebres de la literatura antiga i medieval, que es caracteritzen per les dificultats i infelicitats amatòries, o per les funestes conseqüències dels seus amors. Floris i Blancaflor apareixen per primera vegada a la narració francesa : són dos joves predestinats a l'amor des del dia del seu naixement, però que es troben obligats a separar-se a causa de les seves oposades religions.

Tracta sobre la història d'amor que viuen la reina de Cartago, Dido, i Enees, un fugitiu de Troia amb la missió de fundar una nova ciutat. Les tropes d'Enees naufraguen a les costes de Cartago i quan Enees i Dido es coneixen, s'enamoren bojament. Però les bruixes, que tenen enveja de Dido, s'uneixen per fer recordar a Enees el propòsit que li va manar Júpiter, crear una nova ciutat.

El Romanç de Tristany i Isolda és una narració en vers, escrita al segle XII, que narra una sublim i tràgica història d'amor protagontizada per Tristany, el nebot del rei Marc de Cornualla, i per Isolda, la futura esposa del rei.

El rei mana al seu nebot que aparelli una barca per anar a buscar Isolda a les seves terres. Ell obeeix i, quan es troben tots dos en alta mar, casualment beuen un beuratge que els enamorarà perdudament l'un de l'altre. Aquí comencen totes les seves desventures per poder amagar-se del rei Marc...
"Flores y Blancaflor"
Durante la Edad Media (s. XII-XIV) hubo un seguido de novelas sentimentales que circularon por las cortes de Europa. Entre ellas encontramos la novela de "Flores y Blancaflor".
Resumen:
Flores es hijo de un rey moro de España. Está enamorado de la hija de una esclava cristiana, Blancaflor. Los dos eran nacidos el mismo día, con unos mismos rasgos: igual de guapos, de listos... y crecen juntos. Durante su adolescencia, aparece el amor (vemos que el amor no tiene fronteras) y en enterarse su padre, el rey, vende a la esclava que llega al mercado de Babilonia, y Flores va en su búsqueda. Viven un viaje de regreso juntos, y al llegar a España, su padre (el rey) ha muerto y él es coronado rey. Entonces se convierte en cristiano y se casa con ella.
El mite de Píram i Tisbe
Píram i Tisbe eren dos joves d'origen babiloni que vivien en cases veïnes. Vivien l'un al costat de l'altre i aquesta proximitat va ser la que va fer que naixés l'amor entre aquests dos nois. La prohibició d'ambdós pares i l'oposició a aquest amor, fou el que potser va fer que aquest creixés i creixés fins a un punt incalculable.

Es comunicaven a través de mirades, senyals i signes, fins que descobriren un mur que separava les dues cases per una esquerda per on podien parlar, desfogar-se i fins i tot escoltar la respiració de l'altre. Aquesta petita esquerda va ser, també, causant que augmentés el desig i l'amor que els joves es tenien, tant que un dia van acordar trobar-se al monument de Nino d'amagat dels seus familiars. Allà podrien fer realitat els seus desitjos d'estar junts. Van acordar trobar-se en l'empara d'una morera (arbre de mores) que estava situat prop d'un brollador. A boca de nit, Tisbe va sortir i va aconseguir burlar la vigilància arribant al lloc acordat amb el seu amant, que encara no havia arribat. Mentre la noia estava esperant impacient, va aconseguir veure gràcies a la llum de la lluna, una lleona que tornava de caçar, plena de sang de restes de les seves preses. La fera es va apropar al brollador per beure aigua i Tisbe presa del pànic va fugir per salvar-se, deixant caure el vel que portava al cap. Tisbe es va amagar en una cova i va aconseguir estar fora de perill. La lleona va veure el vel de la jove i el va mossegar i esgarrapar fins a deixar-lo destrossat i ple de sang. És llavors quan va arribar Píram i va trobar el vel de la seva estimada fet bocins. Pres de la por i la desesperació, Píram es va sentir impotent en pensar que la seva estimada havia estat assassinada per aquella horrible i furiosa fera mentre li va estar esperant. Aleshores, ple de culpa, va agafar el punyal que portava a sobre i en el mateix blanc moral on havien acordat trobar- s'hi, se'l va clavar dient adéu a la seva vida. La sang vessada pel tall al pit va fer que les arrels canviessin de color morat i blanc de l'arbre va passar a ser fosc com la sang del jove. És llavors quan Tisbe va decidir sortir del seu amagatall per trobar-se amb el seu amor. En sortir, es va sentir desorientada, ja que el blanc moral on havien acordat trobar- se, s'havia tenyit d'un color fosc i morat. En apropar-se, va poder veure gràcies a la llum de la lluna que l'estimat estava a terra amb un punyal ensangonat i amb el seu vel a la mà. Tisbe impotent, va abraçar el cos de Píram i es va lamentar sanglotant i cridant per la terrible tragèdia.

Van acordar que ni la mort els separaria, així doncs, Tisbe era una dona de paraula i va decidir seguir els passos del seu estimat Píram, clavant-se el mateix punyal amb el qual ell s'havia tret la vida. L'únic desig que ells tenien era estar junts però la vida no ho va permetre, en canvi, la mort els portaria a viure junts fins a l'eternitat. Tots dos enamorats van ser enterrats a la mateixa tomba i els déus van quedar tan impressionats amb l'amor d'aquests joves que van fer que els morals mai més creixessin blancs, sinó de color morat com la sang vessada per l'amor passional d'aquests dos
DIDO I ENEES

8 de Gener: hem d'haver llegit

[Tirant arriba a Constantinoble i s'enamora de Carmesina]
CXVII. Com Tirant fon arribat en Constantinoble, e les raons que l'Emperador li dix. Des del paràgraf "Com foren en la gran sala del palau l'Emperador lo pres per la mà..." fins al final (p. 372-373).
CXVIII. Com Tirant fon ferit en lo cor ab una fletxa que li tirà la deessa Venus perquè mirava la filla de l'Emperador (p. 374-375).

[Tirant malalt d'amors. Diafebus, confident i mitjancer de Tirant]
CXIX. Raons de conhort que fa Diabebus a Tirant perquè el veu pres ab lo llaç d'amor (p. 375-385).
CXX. Lamentació d'amor que fa Tirant (p. 385).
CXXI.Raons que fa Diafebus a Tirant, aconhortant-lo de ses amors (p. 386-389).

[Tirant declara el seu amor a Carmesina]
CXXVI. Com Tirant satisféu en les raons que l'Emperador li demanava). Des del paràgraf "E Tirant se'n tornà prestament al port per fer-les partir. Com la Princesa véu que Tirant se n'anava..." fins al final (p. 403-404).
CXXVII. Com la Princesa conjurà a Tirant que li digués qui era la senyora qui ell tant amava (p. 404-409).

[Amors de Diafebus i Estefania]
CXLVI. Capítol 146: La sentència que l'Emperador donà contra los cavallers, ducs e comtes que presos eren. Des del paràgraf "Lo dia ans que partissen, Diafebus tingué esment..." (p. 487-493).
CXLVII. L'albarà que féu Estefania de Macedònia a Diafebus (p. 494).

[Somni fingit de Plaerdemavida]
CLXII. La resposta que féu la Princesa a Tirant (p. 557-561).
CLXIII. Lo somni que Plaerdemavida féu. Des de l'inici fins al paràgraf: "-Certament -dix la Princesa- que aquell cas no li és seguit sinó per la mia partida... (p. 561-566).

[Festes a Constantinoble. L'episodi de la pinta i la sabata en "lo lloc vedat"]
CLXXXIX. Les grans festes que l'Emperador féu fer per amor dels ambaixadors del Soldà. Des de l'inici fins al paràgraf: "-Lla on és atorgada la gràcia deu ésser besada e acceptada" (p. 616-629).

[Consells de Plaerdemavida a Tirant]
CCXIV. Parla Plaerdemavida (p. 655-657).

[La Viuda malparla de Tirant a Carmesina]
CCXV. Lo mal consell e reprovat que la Viuda Reposada donà a la Princesa contra Tirant (p. 657-659).

[Esposalles de Diafebus i Estefania. Facècies de Plaerdemavida]
CCXX. Resposta feta per l'Emperador a Tirant (p. 668-671).

[Estefania i Plaerdemavida confidents i mitjanceres de Carmesina i Tirant. Diàlegs sobre l'amor.]
CCXXVIII. Raonament que fa la duquessa de Macedònia a la Princesa (p. 688-691).
CCXXIX. Com Plaerdemavida donà esforç a l'ànimo de Tirant (p. 692-695).
CCXXX. Les raons que passaren entre Tirant e la Princesa, e Plaerdemavida (p. 695-697).

[Tirant contempla Carmesina durant el bany]
CCXXXI. Com Plaerdemavida posà a Tirant en lo llit de la Princesa (p. 697-700).

[Plaerdemavida introdueix Tirant al llit de Carmesina]
CCXXXII. Reprensió que fa Plaerdemavida a Tirant (p. 701-702).

[Conseqüències. Tirant es trenca la cama]
CCXXXIII. Rèplica que fa Tirant a Plaerdemavida (p. 702-707).

[Els amors d'Hipòlit i l'emperadriu]TASCA: filmar un bit de literatura:29 de gener
CCXLVIII. Lo principi dels amors d'Hipòlit e de l'Emperadriu (p. 734-735).
CCXLIX. Com l'Emperadriu demanà a Hipòlit qui li feia aquell mal (p. 735-736).
CCLX. Resposta feta per l'Emperadriu a Hipòlit (p. 751-754).
CCLXI. Com Hipòlit mostra de paraula la contentació que té de sa senyora.
CCLXII. Rèplica que fa l'Emperadriu a Hipòlit (p. 755-763).
CCLXIII. La comparació de la vinya que fa Hipòlit a l'Emperadriu (p. 763-766).

Un bit de literatura és una càpsula audiovisual breu que té el propòsit de donar informació sobre una obra literària: autor, data de publicació de l'obra, argument, característiques bàsiques, influències, etc.
[La Viuda declara el seu amor a Tirant. Difamacions i maquinacions de la Viuda: el negre Lauseta i el fals avortament de Carmesina]
CCLXIV. Com l'Emperadriu ordenà la vida d'Hipòlit. Des del paràgraf "Com Tirant estigué bé de la cama, anava sovintal palau..." fins al final (p. 768-770).
CCLXV. Raonament que fa Tirant a la Viuda Reposada (p. 771-772).
CCLXVI. Resposta que fa la Viuda a Tirant (p. 772-773).
CCLXVII. Resposta que féu Tirant a la Viuda Reposada com lo requerí d'amors (p. 774).
CCLXVIII. Replica la Viuda al parlar de Tirant (p. 775-777).
CCLXIX. Replica Tirant a la Viuda, ignorant la sua maldat (p. 777-781).

[Matrimoni secret no consumat entre Tirant i Carmesina]
CCLXXI. Resposta que la Princesa fa a Tirant (p. 782-784).
CCLXXII. Com Tirant pres jurament de la Princesa que li compliria lo matrimoni (p. 784-785).
CCLXXIII. Rèplica que fa la Princesa a Tirant (p. 785-786).
CCLXXIV. Rèplica que fa Tirant a la Princesa (p. 786-787).
CCLXXX. Rèplica que fa Tirant a la sua Princesa (p. 795-796).
CCLXXXI. Lamentació que fa la Princesa estant en los braços de Tirant. Des de l'inici fins al paràgraf: "-Per la mia fe -dix la donzella de Montblanc-, ell ha usat de gran virtut com a valentíssim e cortès cavaller..." (p. 796-797).

[La ficció de la Viuda Reposada]
CCLXXXIII. Ficció que féu la reprovada Viuda a Tirant (p. 802-806).
CCLXXXIV. Conhort que fa la Viuda Reposada a Tirant (p. 806-807).

[Tirant i Carmesina consumen el matrimoni secret]
CDXXXIV. Com Tirant anà a Contestinoble per parlar ab l'Emperador (p. 1085- 1088).
CDXXXV. Gràcies d'amor que fa Tirant a la Reina (p. 1088- 1089).
CDXXXVI. Com Tirant vencé la batalla e per força d'armes entrà lo castell (p. 1089- 1090).
CDXXXVII. Reprensió d'amor que fa la Princesa a Tirant (p. 1090- 1091).

[Mort de Tirant]
CDLXVII. Com pres a Tirant lo mal del qual passà d'aquesta vida (p. 1145-1147).
CDLXX. Breu de comiat tramès per Tirant a la sua Princesa (p. 1149-1150).
CDLXXI. Com l'Emperador tramès lo duc de Macedònia e Hipòlit ab los metges, e com Tirant, fent-se portar a Contestinoble, en lo camí passà d'aquesta vida (p. 1150- 1152).

[Planys fúnebres de l'emperador i Carmesina per la mort de Tirant]
CDLXXII. Lamentació que féu l'Emperador per la mort de Tirant (p. 1152- 1155).
CDLXXIII. La lamentació que féu la Princesa sobre lo cos de Tirant (p. 1155-1156).
CDLXXIV. Altra lamentació que fa la Princesa sobre lo cos de Tirant (p. 1157-1160).

[Hipòlit i l'emperadriu al tron de Constantinoble]
CDLXXIX. Lo dol e lo plant que fon fet aprés la mort de la Princesa (p. 1170-1172).

CDLXXX. Com los parents de Tirant s'ajustaren e tingueren consell qual d'ells farien Emperador (p. 1172-1174).

Discursos sobre l'amor. Tòpics literaris.

Resum dels capítols

Personatges en aquests capítols com es mostren

Tòpics, metàfores que trobis en aquests capítols

Llenguatge

Nosaltres analitzarem els següents punts:

Vídeo 1 (10:40- 15:40, 24:40-37, 46:43-49:30) . Biografia Joanot Martorell:

Explica els 4 episodis cavallerescos que protagonitza Joanot Martorell?

Joan Montpalau : requesta a ultrança per no complir promesa matrimoni amb Damiata . Compensació econòmica

Jaume Ripoll : requerí de batalla per entrenar-se

Felip de Bo ï l : caval ler errant documentat que va ll uitar amb John Asley

Gonzalo de Híjar per desavinences econòmiques . Es resol per via judicial.

Cap dels episodis va portar a combats reals, no es dugueren a terme (es resolgueren només mitjançant compensació econòmica o via judicial). Mostra que a la vida real i a mitjans segle XV la ideologia cavalleresca es troba a les acaballes. Els contendents, per exemple, es recreen més en la retòrica de les formes que en el combat real. Interessos classe prevalen per sobre normes i ritus de cavalleria. Lletres de batalla deixen entreveuen personalitat típica de l'època però alhora única.

Anglaterra . Se serveix de la coneixença Anglaterra per donar-nos una visió de les festes molt propera del que coneixem per la història. Visió de les festes i tornejos molt propera coneixem per la història

Sicília i illa de Rodes . Acció desplaça al mediterrani per socórrer illa de Rodes que està en mans dels turcs. Arriben a Rodes. Trenquen setge de l'illa i alliberen i fa fugir els invasors.

Imperi Grec emperador demana ajuda per salvar l'imperi de caure en mans dels turcs. Càrrec capità general. S'enamora de la princesa Carmesina

Nord Àfrica . Acció es trasllada al nord d'Àfrica. Es guanya confiança reis moros. Punt culminant. Llarga darrere fase. Episodis guerra. Mancada dosis ironia.

-Final obra. Són les millors pàgines. Torna a Constantinoble, retroba a Carmesina i consuma matrimoni i nomenat Cèsar de l'imperi però al final mort de mort ràpida i sobtada. La princesa Carmesina no podent suportar mort també. L'epitafi que esculpeixin recorden els noms del més gran cavaller i la més bella dama.

Les trames paral·leles a l'Imperi grec:

Campanyes militars i vicissituds amoroses

Amors Tirant i Carmesina, filla emperador, amb el vsuport mitjancer de la donzella Plaerdemavida , però enterbolits per la dida Viuda Reposada, que està enamorada de Tirant.

Contrapunt d'aquests, trobem la parella d'Estefania i Diafebus , amic Tirant.

Emperadriu i escuder Hipòlit, desvergonyits i amb connotacions incestuoses.

Per què es considerada una novel·la total, segons Mario Vargas Llosa?

Simultàniament, a la novel·la transcorren molts plans de la realitat: novel·la militar, de costums, psicològica, esbossos del món subconscient a través d'escenes oníriques. És a dir, abraça diversos aspectes de la realitat. Pertany a la tradició novel·les ambicioses que vol competir amb la vida o realitat.

S'adapta a les circumstàncies històriques del moment. Però és un realisme utòpic. Com si els americans s'inventen Rambo que soluciona problemes amb petrolíferes. Soluciona els problemes que tenia plantejada la cristiandat de la seva època. I ho fa fent el contrari que el gran turc que anava conquerint l'orient. Redimir i salvar cavalleria i món cristià. Domina món Àfrica. I els cristianitza

Redempció cavalleria és més dubtós perquè hi ha un desencís món cavalleria. Reis caps cavalleria. Hi trobem sàtira subtil i molt refinada dels emperadors

Ironia i versemblança és el que la fa única segons Cervantes. En el Quixot se'ns diu que és un tresor i que és la millor obra del món gràcies a la seva versemblança. Al Quixot se salven només de cremar tres llibres i entre ells el Tirant "por su estilo es el mejor libro del mundo"

Vida reflectida en l'obra. Així com els miralls en alguns moments de la novel·la retornen als protagonistes fragments de la realitat, a vegades nítids (declaració de Tirant a Carmesina mitjançant un mirall) i altres desfigurats (la Viuda Reposada fa creure que Carmesina és infidel amb Laceta mitjançant jocs de miralls); el mirall que és la novel·la transforma a vegades fidedignament o d'altres de forma desfigurada un home i una època.

Vídeo (2-5/7:30) : Realitat i ficció en la història de Tirant lo Blanc

Constantinoble era la Roma d'Orient.

Quan Joanot escriu Tirant al 1460 Constantinoble ja no existeix, ja s'ha convertit en Istanbul el 1453. No està disposat a consentir aquesta realitat. Per ell el somni de Constantinoble encara és viu. Un món de conte. Història ficció. Món anhelat, desitjat. Ciutat idealitzada, un món on tot és possible fins i tot el manteniment del cristianisme. El món real no va tenir un Tirant que salvés l'imperi romà en mans dels turcs.

Vídeo 2. Quins moments s'escenifiquen a la catedral de Santa Sofia ?

Escoltant missa a la Catedral pot observar a Carmesina.

Un dels grans escenaris de la Constantinoble de Tirant. El Bizanci que imaginava o tenia en compte quan va escriure el Tirant. Nomenat capità general assisteix a missa aquí.

Per què Cervantes qualifica el Tirant lo Blanc com el millor llibre del món?

Un dels pocs que se salva de la crema per part del Quixot la seva qualitat i versemblança. Sense un Tirant no hi hagués hagut un Don Quijote de la Mancha.

<<Aquí comen y mueren y hacen testamento >>

# data[].attributes.attachment_link.description
Vídeos de Tirant lo Blanc (alguns d'ells els podem trobar en aquest aparat, així com la correcció del llibre). N'hem vist 4. - Textos o fotocòpies que vam treballar a classe i que comenten l'obra. - Preguntes de comprensió lectora que hem treballat a classe - Els tòpics amorosos, discursos sobre l'amor , figures retòriques que vam explicar.

# data[].attributes.body
com Carmesina i Tirant

# data[].attributes.attachment_link.description
Recursos educativos (Test): Test Tirant lo Blanc (1º bachillerato - literatura) - En aquest test haureu d'aplicar tot el que sabeu sobre l'obra de Tirant lo Blanc i Joanot Martorell.

# data[].attributes.body
Antònia Carré

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Preliminars: el Tirant lo Blanc de Joanot Martorell, o de Joanot Martorell i Martí Joan de Galba?

Abans de començar la nostra lectura, ens enfrontarem al punt conflictiu de l'autoria de l'obra. Semblava que havíem arribat a un consens, d'acord amb el qual Martí Joan de Galba, un valencià que morí el 1490, hauria pres la missió de finalitzar l'obra inconclosa deguda en la seua major part a Joanot Martorell. Tota aquesta suposició partiria del final del Tirant, on es llegeix el colofó següent: "Aquí feneix lo llibre ..., lo qual fon traduït d'anglès en llengua portuguesa, e après en vulgar llengua valenciana, per lo magnífic e virtuós cavaller Mossèn Joanot Martorell, lo qual, per mort sua, no en pogué acabar de traduir sinó les tres parts. La quarta part, que és la fi del llibre, és estada traduïda, a pregàries de la noble senyora Dona Isabel de Lloris, per lo magnífic cavaller Mossèn Martí Joan de Galba". Com que el llibre no s'edità dividit en parts, sinó en capítols, aquest mots presentaven un greu problema. On començaria la quarta part, que es diu escrita per Galba? Molts crítics han emés opinions sobre la doble autoria, guiats per apreciacions d'ordre estilístic, temàtic o d'estructura. Les diferències que hi trobaven les sintetitzava l'autoritat de Martí de Riquer, el millor coneixedor de l'obra, quan parlava -i insistesc en el fet que "parlava"...- d'una intervenció progressiva del segon autor a partir del c. 349, i d'una responsabilitat gairebé total a partir del c. 439, és a dir en tota la part de la successió d'Hipòlit. La introducció d'uns episodis llargs i no imprescindibles per a l'acció, i l'ús d'un estil de 'valenciana prosa' amanerat i immoderat, de vegades fins al mal gust, caracteritzarien aquesta intervenció. Tanmateix, el professor Riquer ens ha sorprés recentment a tots, i ha escrit arguments segons els quals es desdiu de la seua anterior opinió -que molts havíem tingut com a irrefutable-, i opta amb contundència per l'autoria d'un sol escriptor: Joanot Martorell. L'argument principal de l'estudiós és ben senzill. Contra la declaració del colofó, tenim la dedicatòria, on Martorell es proclama autor únic de la novel·la: "E perquè en la present obra altri no puixa ésser increpat si defalliment algú trobat hi serà, jo, Joanot Martorell, cavaller, sols vull portar lo càrrec, e no altri ab mi; com per mi sols sia estada ventilada a servei del molt il·lustre Príncep e senyor Rei expectant Don Ferrando de Portugal la present obra, e començada a dos de giner de l'any mil quatre-cents e seixanta". Seria Galba -argumenta Riquer- tan ingenu o estúpid de presumir de "coautor" del Tirant, i permetre eixa declaració d'autoria exclusiva? Per a Riquer, Galba va rebre l.original del Tirant (i les últimes averiguacions biogràfiques al respecte confirmen i amplien els motius d'aquest prèstec), i en va fer còpia que lliurà a la impremta valenciana de Spindeler, sense cap pretensió autorial. Els estampadors partirien de la còpia de Galba, mort pocs messos abans, segurament amb esmenes i afegits seus, i arribarien a la conclusió que havia continuat el llibre: es això el que conta el colofó. L'opinió present de Riquer és així de contundent: "no existeix cap argument positiu i ferm que impedeixi admetre que Joanot Martorell és l'autor únic i exclusiu de tot el Tirant lo Blanc." Les lleugeres anomalies i canvis estilístics de la darrera part són normals en un llibre de tan llarga empenta (Aprox., p. 293). Haurem de parlar d'ara endavant del Tirant lo Blanc de Joanot Martorell, sense l'afegitó de Martí Joan de Galba? Sí, mentre alguna prova no ens confirme la seua improbable intervenció més clarament que el confús colofó, que ha atabalat tants crítics i lectors.

Un altre punt problemàtic, si be no tan cridaner, es presenta en la mateixa dedicatòria. L'obra, hem vist en l'anterior citació, està dedicada al "sereníssimo Príncep Don Ferrando de Portugal", "Rei expectant". L'expressió "rei expectant" és força enigmàtica: l'infant Ferra, germà d'Alfons V de Portugal, fou hereu de Portugal entre 1438 i 1451, abans de nàixer l'infant Joan; i existí una llunyana posibilitat que pogués aspirar a succeir com a rei d'Aragó, però només entre 1464 i 1466, al seu cosí, Pere el Conestable (Pere IV, "rei dels catalans", intitulat rei d'Aragó en oposició a Joan II), que no tenia fills. Martorell sembla creure en eixa posibilitat. En plena guerra civil catalana, i amb una bona part del valencians adeptes a Joan II, aquest enigma de la dedicatòria no seria tan criticable com ho hagués estat si diguera: "hereu del rei dels catalans". Ara bé, aquests anys no coincideixen amb la data que Martorell afirma que comença d'escriure el Tirant lo Blanc: el 2 de gener de 1460. Al darrer paràgraf de la dedicatòria (vegeu dalt) considera que el seu llibre ja està "ventilat", i com que no és estrany que les dedicatòries s'escriguen quan hom acaba un llibre, podem deduir que entre agost del 1464 i març del 1465, quan l'Infant és atestat a la cort catalana, i es podia considerar optimístament "rei expectant", Martorell donà fi al llibre.

1 Guillem de Varoic. La tradició cavalleresca

El capítol primer de Tirant lo Blanc compon a primera vista un estrany pòrtic per a allò que serà el gran llibre de les aventures del cavaller Tirant. És un calc gairebé exacte del començament del pròleg de Ramon Llull al seu Libre de l'orde de cavalleria. Però no ens espantem, perquè no és el primer plagi..., ni serà l'últim. La mateixa dedicatòria estava gairebé ja plagiada de la que l'escriptor bilingüe Enric de Villena va anteposar al seus Dotze treballs d'Hèrcules, obra de l'any 1417. Ara, aquest primer capítol anuncia, com fa Llull, que escriurà un "llibre de cavalleria (...) per demostrar la honor e senyoria que los cavallers deuen haver sobre lo poble". ?Tenia Martorell el propòsit de novel·lar el Libre de l'orde de Llull, que serví durant moltes generacions com a guia ideològica per a definir l'esperit cavalleresc? Ho farà així, en efecte, més avant, al consells de que l'ermità dona a Tirant, però no ara. La idea germe de la novel·la pogué sorgir del marc fictici que sosté la doctrina del Libre de Llull, perquè aquest marc conta com un cavaller que llargament havia mantingut l'ordre de cavalleria en guerres i torneigs, elegí la vida ermitana, feu la seua llar en un bosc i fugí del món. Però haurem de tenir present una altra font, més colpidora encara que la del savi mallorquí.

No només una primera redacció d'aquest primer capítol, sinó dels primers vint-i-set capítols de l'obra, ja estaven escrits en set grans folis, que es troben al manuscrit 7811 de la Biblioteca Nacional de Madrid, que conté correspondència entre Martorell i diverses persones (Joan de Monpalau, Gonçalbo d'Híjar...), o relacionada amb la família, i que inclou també algun text, com ara la lletra feta per Petrarcha, que apareix copiada al Tirant (c. 143). Aquests folis manuscrits, que coneguem amb el títol de Guillem de Varoic, tal vegada foren escrits vint anys abans del començament de la novel·la, en 1460. En ells es conta -igual que als primer capítols del Tirant- com el comte Guillem de Varoic, en tornar d'un pelegrinatge a Terra Santa, es reclou en una ermita prop de la seua antiga casa, amagat de tothom. Llavors Anglaterra és envaïda pels sarraïns, i el rei es troba perdut, però té un somni, segons el qual el primer home que li demane caritat serà fet capità de l'exèrcit. Aquest home és justament l'ermità Guillem. Guillem és reconegut per la seua dona la comtessa, i salva el regne. Es retira novament a l'ermita, on un escuder de Bretanya arriba i serà adoctrinat pel vell cavaller en els principis de la cavalleria. El relat del Guillem s'asembla tant al del Tirant dels capítols 1-39, que s'ha de reconéixer que el primer és una mena d'esbós del que després serà l'inici de la novel·la.
És molt probable que Martorell, a partir de la imatge de Vàroic, anàs creant mentalment, acaronant i polint els traços de la del seu heroi i les passes de la seua aventura durant molts anys; no hi ha dubte que reprén, l'any 60. el material que vint anys abans redactaria. La font original de Guillem de Varoic és un roman cavalleresc, Guy of Warwick, del segle XIII, molt difós durant els dos segles següents; una de les versions franceses del segle XV seria potser coneguda per Martorell, bé al seu viatge de 1438-39, o bé quan l'hipotètica nova estada de 1450-51. Richard de Beauchamp, comte de Warwick, que morí en 1439, el darrer any de l'estada de Martorell a Londres, tenia entre els avantpassats el mític heroi del poema, i no és pot negar que Martorell arribara a conéixer Beauchamp, com suggereix Riquer amb temptadora hipotesi (Aproximació, 97).
Per què triaria Martorell aquesta novel·la com a inici de l'obra? ?No és de veres -confesem-ho- que, en començar a llegir Tirant lo Blanc, esperaríem, per exemple, divertits episodis d'un Tirant infant, capità de cavallerets, i a canvi ens trobem una mica estafats i suportem amb desgana la càrrega d'aquest feixug Guillem? És senzillament qüestió de perspectiva. La perspectiva moderna i profana, fins a les vanguardies del XX, contempla l'objecte artístic com a unitat, des d'un sol punt de vista mimètic-realista i unitari, i no capta la primacia simbòlica -i formal- que la figura sacra, en el cas medieval, hi té en relació a les terrenals (home, criatures, paisatge). Valga un símil, el del retaule, per a explicar el pòrtic de la nostra novel·la, la història de Guillem de Vàroic, el "pare simbòlic" de Tirant. La seua part es el bancal o predel·la superior, celeste, distanciada i dominant sobre la resta del conjunt pictòric, que la mirada recorrerà de dalt a baix, i no del centre a la perifèria. Si acceptem la preeminència simbòlica d'aquest altre heroi, el seu paper de model i guia, gaudirem també les seues aventures. Allò cert és que Varoic és el clàssic personatge previsible i estòlid, d'una peça, que sembla tenir la mateixa profunditat psicològica que el cavall que munta.

Martorell no pot estar-se d'introduir en aquesta part algunes de les aportacions narratives que ja té fornides i embastades, i emprarà a fons en l'aventura de Tirant. N'entren ara, plantejant un enfrontament realisme/idealisme que el manuscrit, ni per suposat l'obra original, no feien sospitar de cap manera, al voltant i mitjançant la presència d'un personatge molt més vulgar, qüotidià i prosaïc que el comte -més novel·lesc i menys èpic, en definitiva-: la comtessa, la dona de Vàroic. Malgrat l'essencial submissió al marit, la dona oposa la seua intel·ligent ingenuïtat als arguments "elevats" del comte: "Quin consolació puc io haver de la vostra ànima sens lo cos?" (c. 4). El seu parlar farcit de dites ("Car amor de lluny e fum d'estopa tot és u"; "pitjor havia d'ésser la recruada que no la malaltia", c. 27), vulgarismes ("qué val al moro la crisma si no coneix la seua error?", c. 4), tallat constantment per interjeccions i interrogacions, contrapuntegen l'assossegat i hieràtic -com posseït pel somieig del propòsit- del marit.

En crear l'esfera de l'esposa i, amb ella, un personatge al qual condueixen mòbils humans, Martorell comença a clivellar l'entitat èpica del cavaller model i les seues accions. Aquesta creació de la primera de les que J. J. Ruiz Domènech anomena "set dones per a Tirant", junt amb els primers exemples d'ingeniosa inventiva en les accions militars, d'humor expressiu i efectes còmics (el cèlebre atac al rei moro, al qual "donà-li un gran colp sobre lo cap, emperò no li féu gran mal, tantes eren les tovalloles que portava", c. 19), de minuciositat del detall, de gust per la descripció, etc., fan d'aquesta primera part un pòrtic d'estreta però luxosa entrada i invitació als plaers narratius que Martorell ens té adobats.
Però tornem a la narració. Superats els perills, gràcies a la participació decisiva de Varoic, que ha tornat a l'ermita, temps després el rei d'Anglaterra celebra grans festes amb ocasió del seu casament. Un gentilhom bretó, separat del seu seguici i dormit sobre un rossí, va a parar a l'ermita de Guillem. Li diuen Tirant lo Blanc. Tirant confessa el seu desconeixement del que és exactament l'orde de cavalleria. L'ermità li lleig uns capítols del Arbre de batalles (títol d'un famós tractat de cavalleria, escrit per Honoré Bouvet; encara que en realitat apertanyen a Llibre de l'orde de cavalleria de Llull), i li dona exemples de cavallers mítics i contemporanis. En els capítols doctrinaris (cs. 28-39), Martorell parteix -ja ho hem dit- d'una fidelitat reverent al Libre de l'orde de cavalleria de Ramon Llull, el que no li impedeix esquarterar i apedaçar el seu llegat per tal d'integrar-lo en la novel·la: tot adaptant-lo a les necessitats novel·lesques, reduïrà el contingut a una dècima part, suprimirà els preceptes més lapidaris, i ho endolçarà amb un exemplum, la "història de Quinto lo Superior". La secció doctrinària, amb el resum del catecisme que Vàroic transmiteix a Tirant, és l'eix que articula l'eixida d'un protagonista i l'entrada -legitimada literàriament- d'un altre com a substitut, després d'un procés d'ensenyament i aprenentatge, és a dir de reproducció ideològica. Lligam de continuïtat sota un trencament de tradició i de concepció.

2 Tirant a Anglaterra. La biografia del cavaller i la creació de l'espai

Tirant havia promés a Guillem de Varoic tornar després de les festes, que duren tot un any. En tornar, li descriurà les festes pròpiament, amb el casament, i el capítols dels combats. Però quan Varoic vol saber qui ha estat el millor cavaller de totes les festes, Tirant calla i pren la paraula el seu cosí Diafebus: el millor ha estat, és clar, Tirant lo Blanc.

El canvi de narrador intern per al relat de les gestes de Tirant en Anglaterra és una gran troballa de Martorell. Repetim que Tirant, humil i tímid, es nega a contar-li a Vàroic les seues pròpies gestes. Quan Diafebus es fa càrrec de relatar-les, Tirant escolta, com resignadament, les seues pròpies proeses. Aquesta duplicitat o esquinçament narratiu permet que el lector hi albire un món interior de sicologia complexa. El procediment és definit per Vargas Llosa com la "capsa xinesa" (Lletra, pp. 82-83).
Gràcies a Diafebus ens assabentem que, encara que no se'ns ha parlat d'un insinistrament anterior de Tirant en les armes, sembla que l'aprenentatge teòric amb Varoic ha infós voluntat d'ànim i també força als seus músculs. I és que hem entrat ja dins del seguiment del que anomenaríem l'esquema de la biografia cavalleresca: un esquema comú a textos d'història i de ficció. Però per tal d'explicar els trets principals d'aquest esquema, cal introduir alguns punts de referència, sobre tot pel que fa a les biografies històriques.

2.1 La biografia del cavaller

Les biografies medievals són relacions de la vida i fets de cavallers dels segles XIV i XV, que s'havien fet famosos per les seues empreses militars, els autors de les quals foren molt sovint persones que havien estat al seu servei, i que els havien seguit en molts dels seus viatges i expedicions; encara que hagen amanit el relat amb reflexions i incisos literaris, i conten els fets des de la perspectiva exclusiva del personatge, ho fan amb puntualitat històrica, com el més fidel dels cronistes. Les obres més importants i representatives fins a meitat del segle XV són la Histoire de Guillaume Maréchal, de principis del XIII, la Vida del príncep Negre i la Vida de Bertrand du Guesclin, de finals del XIV; el francés Livre des fais de Boucicaut; el castellà Victorial, llibre de la vida de Pero Niño, comte de Buelna, capità de la cort de Juan II de Castella; i l'un poc més tardà llibre de la vida de Jacques de Lalaing, o Livre des fais de Jacques de Lalaing. En català tenim només alguna traça de les possibilitats del gènere, com en el cas de l'anomenada Crònica de Pero Maça, personatge valencià, coetani del propi Joanot Martorell. Tanmateix, aquesta limitació ve compensada amb escreix per les anomenades novel·les cavalleresques, Curial i Güelfa, i Tirant lo Blanc, obres que, com el francés Jehan de Saintré, són biografies fictícies, però de cavallers que duen a terme les seues aventures en temps contemporanis, en terres conegudes, i realitzen empreses de total versemblança. És a dir, que semblen històrics, i més si el comparen amb els protagonistes dels llibres de cavalleries, caracteritzats per la seua exagerada força física, per l'ambient de misteri, els espais i temps remots, i els elements meravellosos e inversemblants (dracs, serpents, gegants...).
És evident la relació existent entre aquestes biografies de personatges reals que visqueren novel·lescament, i les biografies fictícies de personatges, com ara Tirant lo Blanc, que tingueren la fortuna de nàixer en la ment dels seus autors, però la conseqüent i feliç condemna de fer-ho destinats a una única realitat: la vida en la novel·la. El procés de creació literària en biografies històriques i fictícies és el mateix, i per això parlem d'un esquema comú: els autors donen vida a personatges que -amb o sense referent real-, existeixen en les seues ments com a construccions simbòliques. No és gens estrany, doncs, que de vegades puguen bescanviar papers entitats imaginàries amb persones de carn i ossos: Jehan de Saintré podia haver sigut un personatge real, però ho fou novel·lesc; Jacques de Lalaing, fictici, tan novel·lesques foren algunes de les seues aventures, però tenim documentat el Lalaing històric; i Pero Niño, el protagonista històric de El Victorial, es comporta en ocasions amb temeritat impròpies de la estratègia militar -és més prudent de vegades el propi Tirant lo Blanc- que se li suposa a un capità de la mar. La biografia d'un personatge històric, un ucrònic Tirant, conqueridor de Constantinoble -la reconquesta que mai no pogué ser-, hagués estat la més gran de les biografies cavalleresques.
El que permet aquestes confusions és ben senzill: l'esquema narratiu és sempre un esquema biogràfic. Si la història de l'heroi mític i folclòric, com deia Lord Raglan, no és la dels incidents d'una vida real, sinó la dels incidents d'una carrera ritual, esperaríem que la biografia de l'heroi històric fos ja la dels incidents de la seua vida real. Tanmateix, la narració de la història que escriuen les biografies cavalleresques medievals aplica al cavaller el protagonisme d'una carrera en certa mesura ritual i simbòlica, mitjançant determitats motius folclòrics de caràcter universal i arquetípic. Els incidents de la carrera ritual es transformen i matisen en "passes iniciàtiques" d'una major versemblança històrica, i fan compatibles la vida heroica amb la vida històrica.
Serà qüestió, ara, de repassar les principals constants d'aquest esquema biogràfic comú.

La menció del llinatge excel·lent del cavaller és gairebé obligatòria en tota biografia. Les novel·les cavalleresques del segle XV, en ocupar-se de la trajectòria d'un jove de la baixa noblesa, que efectua un camí vital d'ascens social, i guanya una nova posició, transformen aquesta regla. El pare de Curial "solament era senyor d'una casa baixa"; el petit Jehan de Saintré és fill del senyor de Saintré, en Tourraine. No ens sorprén, per tant, que el pare de Tirant siga també només senyor: "senyor de la Marca de Tirània" (c. 222). Els cavallers novel·lescos són més humils que els històrics, perquè no tenen necessitat pragmàtica de demostrar arrels nobiliaris, i sí necessitat narrativa de partir des de baix per a descriure un camí positiu d'ascens personal i social.
L'explicació etimològica del cognom és motiu derivat del anterior, perquè sabem que el nom en l'Edat Mitjana dotava d'un contingut substancial a la persona que el duia. Tirant és Blanc -s'ens diu no molt convincentment-, perquè la seua mare, filla del duc de Bretanya, "ha nom Blanca; e per ço volgueren que jo fos nomenat Tirant lo Blanc". Les dues parts del seu nom són ortodoxament explicades, d'una manera tan casolana que sembla fer mofa de la impostació de tantes falses etimologies populars i hagiogràfiques. Tanmateix, observem que hi ha també un tímid intent de lligar el llinatge de Roca Salada amb Uterpendragó i el seu fill Artús (igualment, al c. 222). El conjunt "Tirant lo Blanc" és ja francament paròdic, amb la seua misteriosa ambigüitat, i així va ser entés pels seus lectors, que li donarien tota mena de interpretacions, tal com Martorell segurament va pretendre. Pensem en els altres noms definidors de la novel·la, des de Plaerdemavida, fins a la Viuda Reposada, passant per Hipòlit, el rei d'armes Clarós de Clarença, el mariner Cataquefaràs, el senyor d'Escala Rompuda, el cavaller Fe-sens-pietat, el rei Jamjam, Kirieleison de Muntalbà... Es podria fins i tot tractar de proposar una explicació simbòlica a la contraposició de noms Blanc/Carmesina (colors blanc/vermell). Per exemple, quan la Princesa parla, al famós capítol 163, tot referint-se a una temuda desfloració, de "la pèrdua per escampament dels meus carmesins estrados", fa un evident joc de paraules amb "carmesins"/Carmesina.

En les biografies cavalleresques se sol donar el naixement de l'heroi envoltat de vegades d'estranyes circumstàncies, i posteriorment el motiu de la criança en la cort. És un doble tret que no trobem en la biografia de Tirant, com tampoc en les altres novel·les cavalleresques, que s'allunyen dels trets més fantàstics i inversemblants de l'esquema biogràfic. En canvi, i paradoxalment, biografies històriques, com ara les de Boucicaut o la de Pero Niño, en trauran ventajós partit, aprofitant la vinculació amb un punt preceptiu dins l'esquema de la biografia heroica mítica.
També l'infant revela precoçment qualitats innates, que hauran de ser confirmades pel temps. La constant deixa rastre en els episodis d'Anglaterra, de Sicília i Rodes, on Tirant demostra ja les qualitats que haurà de multiplicar en Constantinoble. La gradació d'episodis (Anglaterra, Sicília i Rodes, Constantinoble i Africa), equivaldria, per tant, a una gradació vital biogràfica: infantesa, adolescència, joventut, maduresa.
I correspon encara al període de l'infantesa la premonició o profecia sobre un futur excel·lent, que pot estar en boca del rei, como en el cas del mariscal Guillem, en boca d'un estranger, com en El Victorial (un peregrí italià), d'un grup de guerrers, o fins i tot d'un animal. El peregrí, com l'ermità, són cristianitzacions del personatge del mag, i actuen, com fa el bruix en el llibre de cavalleries, com a persones amb poders de percepció extraordinaris, que li permeten mediar entre la divinitat i l'home. En Tirant, una mena d'auguri està en boca de l'ermità: "Jo em tinguera per lo més benaventurat crestià del món si tingués un fill així virtuós e complit de tantes bondats i en l'orde de cavalleria tan sabent, e si ell viu poran dir serà lo segon monarca" (c. 84). Però de fet la novel·la, una vegada més, demostra ser més realista en el tractament d'aquest motiu que les pròpies biografies històriques.

El protagonista biografiat rep un ensenyament o doctrina teòrica religiosa i/o cavalleresca -de vegades reproduïda en resum al text-, que li fa aprendre a ser conscient del seu deure i paper en un futur. En Jehan de Saintré, la dama fa la catequesi al petit Jehan, al llarg de quinze denses pàgines, plenes d'oracions i citacions llatines, a l'inici de l'obra. L'ensenyament no només ompli una necessitat narrativa, sinó també ideològica a l'obra: culmina amb l'exhortament als deures familiars i socials del jove deixeble i precedeix estratègicament les seues proves d'iniciació bèlica. "Non vos quiero más detener, porque ya se os açerca el tienpo en que avedes de amostrar quién soys, e dónde venides e dónde esperades yr" (p. 73), dirà l'anònim mestre savi a Pero Niño, en El Victorial, després d'haver-li adoctrinat amb una sèrie de proverbis que semblarien trets del Llibre de la saviesa atribuït a Jaume I. Paraules de resonància neo-testamentària, que ens recorden les del fill menut del comte de Varoic: "só ja en tal edat que dec eixir dejús les ales de ma mare, e só per a portar armes e entrar en batalles pel mostrar de qui só fill ni qui és estat mon pare" (c. 22).
El cas del prèstec i versió que Martorell fa del Libre de l'orde de cavalleria de Ramon Llull no és, per tant, extraordinari. Tenia el seu precedent en l'estructura narrativa de diverses biografies, novament tant històriques com de ficció, del segles XIV i XV.

La iniciació del cavaller en les seues primeres armes correspon a una sèrie de motius recurrents en la narració èpica, novel·lesca i folclòrica. Podríem diferenciar entre bregues individuals i lluites en grup; i entre les primeres, tota la seqüència de cavalleries de Tirant a Anglaterra.
Els certàmens o torneigs que hi va haver al segle XV, mols amb motiu de grans festes, com ara les noces de que es donen al Tirant, malgrat la imatge tòpica de la novel·la històrica o el cinema, no coneixien les morts en cadena que es donen en aquesta secció. Martorell integra la lluita literaria de l'heroi cavalleresc bretó, Lançalot o Tristany, que tenia lloc en espais "reglamentats" o màgics (el bosc, el palau fadat), dins l'espai històric del joc reconegut i real del torneig, que produïa, és cert, alguns morts accidentals, però no molts més que els que sempre s'han sacrificat en les bregues esportives. La lluita bretona, adaptada o emmotlada a un ambient cortesà versemblant produeix el xoc ficció/realitat, i uns casos de franc humorisme. No encara quan s'enfronta i traspassa amb daga el mantenidor anònim, primer, o amb llança el cavaller de Muntalt, després (cs. 59-60). Però sí al tercer cas, quan venç el cavaller de Vilesermes, cavaller gelòs pel fet que Tirant ha hagut de descordar-li a la bella Agnès el seu fermall, i tocar "per força" els pits de la donzella (cs. 61-67). La lluita individual es caracteritza ací per la superació de la burla d'un enemic, pel motiu del burlador burlat, que vegem repetir-se, amb variants, al Victorial, al llibre de Boucicaut i en altres biografies històriques. De l'orgull de l'enemic contestat amb flema però contundència per Tirant, en tenim proves. Per a la batalla l'orgullós cavaller de Vilesermes tria "camises de tela... targes de paper, e al cap un xapellet de flors, sens altra vestidura neguna", és a dir, presumeix de lluitar sense pràcticament cap defensa; i aquesta actitud provocativa recorda la intrepidesa insensata dels escuders jovenets, i el conseqüent menyspreu dels cavallers ja avesats, com Vilesermes, cap a ells. "Bé em dol la mort d'aquest jove superbo" (c. 67), dirà el confiat Vilesermes, poques hores abans de caure mort per les coltellades de Tirant.
Una altra variant de la lluita individual és la batalla contra l'animal (porc senglar, gos, lleó, cavall...). Tirant s'enfronta amb el gos alà del príncep de Gal·les amb les seues armes mateixes, les dents, i deprés de mitja hora de queixalades, una darrera en la gola deixa l'animal mort. Els jutges li donen l'honor de la batalla "com si hagués vençut un cavaller en camp" (c. 68). Sylvia Roubaud, a propòsit de l'estrany enfrontament de Tirant amb el gos alà, ha donat suficients antecedents de la batalla amb l'animal en la literatura de ficció; el motiu té també ressonàncies també èpiques i hagiogràfiques i, per tant, en certa mesura històriques. No caldria fer esment a l'episodi del domini del Cid sobre el lleó escapat, que fa fugir els infants de Carrión al Poema de Mio Cid. No contra un gos, però sí contra un porc senglar justament lluita Pero Niño, en situació semblant, en una cacera.
Sembla com si Martorell, progresivament, a poc a poc, se n'adone de les possibititats humorístiques de les seues invencions, i vaja augmentant l'originalitat d'aquestes fins a límits propers a l'esperpent. No seria un pas endarrere dins aquesta escalada, l'enfrontament amb els reis de Frisia i Apol·lònia, i els ducs de Burgunya i Baviera, germans d'armes, els quals venç Tirant, d'un en un, vestit d'armadures diferents, com ja ho feia Cligès, l'heroi de Chrétien de Troyes (cs. 68-73). Encara que els enfrontaments mantinguen una seriosa formalitat, el ceremonial hieràtic que empren els nobles (la mudesa, l'anonimat, l'ús de lleons mansuets com a missatgers...) són aportacions iròniques reeixides. El mateix que el famós encontre amb el cavaller de Vilafermosa, poc voluntariós, però resignat i forçat per la seua dama a lluitar contra Tirant. ?I que no dir de Kirieleison de Muntalbà, que mor inopinadament davant de les tombes dels reis -el de Frisia era el seu senyor-: "pres-li'n tanta de dolor, mesclada ab extrema ira, que la fel li esclatà, e aquí de continent morí", o del seu germà Tomàs de Muntalbà, que en voldre venjar el germà, i ser derrotat, acaba en l'orde de Sant Francesc (cs. 75-84)?
La mítica lluita contra el gegant, feta versemblant, es converteix en lluita del feble contra l'enemic corpulent, de dimensions gairebé extraordinàries. Recordem que Muntalbà "venia de natura de gegants", però seria de l'alçada avui en dia d'un jugador de bàsquet: "tan alt de cos que Tirant escassament li plegava a la cinta". La inesperada demostració de força per part del David jovenet és una de les "passses iniciàtiques" més gràfiques de la vida heròica. El record del nom hi és testimoni de la veracitat del fet. El nom i cognom de Kirieleison de Muntalbà són fàcils de recordar. De manera que el contrast entre la grandíssima mola com l'imaginem i el ridícul del nom i de la seua mort, quan l'esclata la fel per la ira, el farà inoblidable.
Finalment, i com a culminació de tota aquesta sèrie de fets primerencs, el jove és adobat a cavaller. Encara que Tirant trenca l'ordre i és adobat abans de començar les seues lluites, en pocs textos històrics llegim amb tant de detall realista com en la nostra novel·la la cerimònia de l'adobament (cs. 58-59).

En arribar a la majoria d'edat, torna al seu país i s'instal·la en aquella que serà la seu futura possessió: aquest tret coincidiria amb l'arribada de Tirant a Constantinoble. Després de moltes batalles, venç l'enemic principal (en l'esquema mític és després de la batalla contra un rei i/o un gegant, drac o bèstia salvatge), es casa amb la filla d'un personatge important i obté un càrrec fix, en el qual es manté. Sabem que sobre la imbricació d'aquestos dos objectius gira la part principal de la novel·la. La insistència en la importància vital i social del matrimoni és, naturalment, prova de l'herència d'una tradició novel·lesca. També de l'enfrontament d'aquesta tradició amb la realitat de la història sorgeix la paròdia, com veurem.
Desprès d'instal·lat, el cavaller realitza un/molts viatge/s bèlic/s, el que correspondria a la part d'Africa. I, finalment, l'heroi biografiat mor. Cervantes admirava que Martorell s'hagués atrevit a fer morir el seu protagonista al llit, com farà ell amb don Quijote. És un tret realista front al llibre de cavalleries, no hi ha dubte. Però m'atreviria a afirmar que aquesta mort fa també paròdia de tantes morts en batalla de guerrers biografiats, amb el quals Tirant manté, com hem vist, una relació de fusió/atracció/repulsió moltes vegades difícil d'esbrinar.

2.2 La creació de l'espai

La novel·la és, a banda d'acció, rerafons: marc i paisatge on es desenvolupa el moviment dels personatges. I aquest espai no soles enriqueix: crea els personatges. La cerimònia de les noces i la descripció de l'ambient dins el qual es realitzen és un dels grans moments de la novel·la, on la sensualitat i el delit per la descripció de la riquesa, la multitud, i la disbauxa de la festa guanyen a la narració. Les descripcions realistes dels vestits són tan detallades com en una desfilada moderna de models per a la propera estació: el rei, "ab un mant tot brodat de perles molt grosses, forrat de marts gibelins, les calces d'aquell semblant brocadura molt riques, lo gipó de brocat de fil d'argent..." (c. 42); en les sedes de la infanta "se mostraven cards d'argenteria brodats, los caps de les carxofes alt eren d'or ab esmalts; la roba era tota de xaperia, sembrada de robins i de maragdes..." (c. 44). La luxúria per la descripció permet que hi apareguen, per única vegada, com a seguici inusitat de l'exèrcit del duc de Lancaster, menbres de tots els estaments socials, des dels artesans fins a "les dones públiques e les que vivien enamorades, e ab tots los rufians qui anaven ab elles, e cascuna portava en lo cap una garlanda de flors o de murtra perquè fosen conegudes", o les adúlteres, amb la seua bandereta distintiva, "ballant tamborinos", passant per "hòmens viudos e les dones viudes", monges, per a les quals "lo Rei havia obtesa llicència del Papa (...) e podien vestir seda de qual drap se vulla", frares pobres, etc. (c. 42). La trifulca entre ferrers i teixidors, promoguda pels juristes, és una escena al·legòrica i satiritzant (entre el simbolisme del Bosco i l'expresionisme del Quevedo dels Somnis), transparenta els prejudicis antiburgesos del cavaller Martorell: com que els juristes no s'aclareixen en la solució, el duc opta per penjar-ne sis, "cap avall, per fer-los molta honor (...) per quant aquests hòmens de lleis fan rics a si mateixs e destroixen tota Anglaterra". I aquests apunts complaents del món real tornen a fer que, com passava amb els enfrontaments de Tirant a Anglaterra, reeixca l'altre extrem de la convenció literària: novament, la paròdia. La famosa hipèrbole quan Tirant vol lloar la bellesa de la qui serà reina, no és més que una burleta, amb antecedents literaris, del tòpic de la descripció retòrica de la bella puella: "com la infanta bevia vi vermell, la sua blancor és tan extrema que per la gola li veia passar lo vi, e tots quants hi eren s'estaven admirats" (c. 29).
La literatura presentada com a realitat du a ambigüitats amb les quals l'autor juga hàbilment. És el cas de "les magnificències de la Roca", el gran festeig al·legòric. S'hi simula un atac de cinc-cents homes a un castell sobre una roca o muntanya (és el Castell de l'Amor, que simbolitza la inaccessibilitat de la dama en la poesia medieval). Les llances i pedres són de cuir, per tal de no ferir els "actors". "Los qui no ho sabíem -conta Diafebus-, pensam, en lo primer combat, que anava de veres (...) emperò prestament coneguem que era burla" (c. 53). Quan el castell s'obri, es troben amb aquelles "meravelloses fonts", amb les figures de la "dona tota d'argent, quasi ab lo ventre un poc ruat e les mamelles que un poc li penjaven, e ab les mans les estava exprement, e per los mugrons eixia un gran raig d'aigua molt clara (...), una donzella, tota d'or esmaltada, e tenia les mans baixes en dret de la natura, e d'allí eixia vi blanc molt fi (...), un bisbe ab sa mitra al cap, qui era tot d'argent, e tenia les mans plegades mirant devers lo cel, e per la mitra li eixia un raig d'oli (...), un nan molt diforme a natura (...), un home vell (...) ab la barba blanca, era molt geperut, ab un bastó en la mà, e en la gepa que tenia estava carregat de pa molt bell e blanc, que tothom ne podia pendre" (c. 55).
El luxe, la sensualitat i exotisme d'aquests escenaris "modernistes", dins de la festa llunyana en aquest País de Cucanya, Terra de Xauxa improvisada, on l'inrevés pot donar-se (pa, oli i aigua, símbols del desig físic, no tenen fi), resulten eficaçment ambigus i provoquen un llampegant desconcert al lector. Artificis models d'aquestos tingueren lloc a les grans solemnitats, com ara les festes de la coronació de Martí I, a Saragossa, l'any 1399, la de Ferran d'Antequera, l'any 1411, a la mateixa ciutat, o les festes de Lille, de 1454; i concretament la descripció de les festes del Tirant pogué estar fonamentada en les històriques noces del rei Enric IV amb Margarida d'Anjou, celebrades a Tours, en 1445. El reflex de la creació de "l'orde de la Garrotera" seria un altra caricatura que conflueix en la creació de l'ambient del Tirant. (c. 85). La versió de Martorell és la més antiga coneguda -incloses les angleses- sobre la llegenda de la lligacama com a originadora de l'orde i de la divisa heràldica de les armes d'Anglaterra, Hony soit qui mal y pense (v. Riquer, Aprox, pp. 114-20). Dins el context d'aquesta Anglaterra de llibre, llunyana i mítica, pàtria dels mites cèltics, del rei Artús i de la gran cavalleria, descrita amb el matís irònic del Martorell expert i vell, que la va visitar i la va conéixer real, es dreça la formació del jove Tirant, de la mateixa forma que dins el context de la Constantinoble imperial, seu de l'Imperi bizantí, es consolidarà la seua maduresa guerrera.

3 Tirant a Sicília i Rodes. La novel·la com a crònica

La part de Sicília i Rodes hi ocupa més o menys el mateix que les dues primeres parts, i es pot organitzar el seu comentari en tres esferes: la primera inclouria la narració de la sol·licitud d'ajut per part de dos cavallers vinguts de Rodes a Nantes, a la cort del duc de Bretanya, on s'adreçat Tirant des de Londres; la segona, en resposta a aquest prec, l'empresa militar de Tirant en ajut de l'illa; la tercera, una diferent clase d'ajut, l'ofert a Felip, fill del rei de França, en el su intent per conquistar la voluntat de Ricomana.

A Nantes, sis dies després d'abandonar l'ermità, dos cavallers hi arriben en cerca de suport per al Mestre de Rodes, de l'orde de San Joan de Jerusalem, contra el soldà d'El Caire, que té assetjada l'illa: amb l'ajuda dels genovesos, el Soldà ha armat un estol, i s'ha emparat de l'illa, amb l'excepció de la ciutat. La narració dels dos cavallers (cs. 98-99) no es limita a l'exposició de la situació insostenible dels assetjats, i al prec, sinó que adopta, per tal de contar els esdeveniments fins a aquell moment, la forma de novel·lino, és a dir el que nosaltres entenem per novel·la curta o conte. Conten que els genovesos preparaven un engany per a la presa de Rodes; però un cavaller de l'orde, Simó de Far, el descobreix, gràcies al fet que és l'enamorat d'una dama illenca, la qual estira de la llengua a un escrivà genovés; l'engany es tornarà contra els seus executants. Mèrit de l'episodi, a banda de la perfecta graduació narrativa, és la creació de personatges ben definits i de comportaments tan espontanis, com són l'escrivà luxuriós, el cavaller honest, el mestre de Rodes, i la pícara dama (que anuncia l'erotisme femení posterior); també les mostres d'enginy, com quan substitueixen el blancs nusos de les ballestes dels assetjats per bocins de sabó blanc i formatge, o quan intenten penetrar pels túnels o mines en la ciutat; el detallisme: "d'aquesta aventura moriren mil tres cents setanta cinc..."; la ironia vestida de falsa ingenuïtat, quan enumera les relíquies de Rodes, una de les quals era "una espina de la corona de Jesucrist", que va florir després perquè era "d'aquelles que li entraven dins lo cap e li tocaren lo cervell..."; l'expresiu parlar de la dama: "vosaltres genovesos sou (...) tals com los àsens de Sòria, que van carregat d'or i mengen palla". La més important troballa del conte, però, és la seua inserció en bloc, com a peça de ficció, dins d'un nivell de narració que exigia una relació objectiva dels fets, i en conseqüència el trencament de convencions establertes per aquestos nivells de narració.

La desídia del rei de França per l'empresa és el motiu que Tirant -per consell del cavaller Tenebrós- convença el cinqué fill d'aquell, l'ignorant i grosser Felip, per què vaja amb ell. Passant per Lisboa, i després de combats perillosos a l'estret de Gibraltar i Barbaria, arriben a Sicília. En Palerm, són rebuts pel rei i la seua filla, la bellíssima Ricomana, de la qual s'enamora Felip. Felip pretendrà conquistar-la, però la seua condició nobiliària no casa molt bé amb el seu comportament, sempre desmanyotat, gasiu i groller. El paper de Tirant hi és el d'amagar constantment la realitat, fer quedar bé Felip i que no es note la seua estupidesa: la beneiteria de Felip, quan estan seguts a taula, en llescar i adobar el pa abans que ningú, com un rústec, l'arranja Tirant quan col·loca una moneda sobre cada llesca i l'adoba per als pobres, tot al·legant un vell costum francès (c. 102). Ricomana du a passejar Felip, amb les seues millors vestidures, per una zona enfanganda: les exclamacions de ràbia de l'infant les haurà d'ofegar Tirant amb rialles falses, que són les que sentirà Ricomana (c. 109). En la prova última, serà un canvi d'atzar el que jugue a favor de Felip. Ricomana prepara dos llits, l'un propi de nobles, i l'altre senzill, per a provar Felip (un inici folclòric que a molts farà recordar el conte de la princesa i el cigró amagat baix dels matalassos). Felip va directe al senzill, és clar, el que indica i demostra la seua absència de noblesa. Tanmateix, en perdre una agulla, amb la qual volia cosir un punt de mitja escorregut (cosa molt pròpia d'un príncep!), desfà, cercant-la, el llit ric, i després, per ganduleria, acaba gitant-s'hi. Ricomana, que tot s'ho mira per l'ull de la porta, pensa equivocadament que "ha desfet lo més subtil e ha llançada la roba per terra, e és-se gitat en lo millor per mostrar que és fill de rei e li pertany..." (cp. 110). Resta erròniament convençuda de les virtuts cortesanes del seu promés, i l'accepta com a marit.
On estan els personatges estòlids i d'una peça típics del llibre de cavalleria, hereus dels èpics? Martorell manipula els seus com a titelles, presentant-los en funció del propòsit de la novel·la, que en aquests moments sembla que siga fer descansar l'heroi enmig d'una illa preciosa d'esplai humorístic. La história del filòsof de Calàbria (cs. 108-10) és una altra fresca font dins aquesta illa. L'origen de la història es troba en el relat bíblic de Josep, empresonat i intèrpret dels somnis del coper i forner del Faraó. Al Tirant, el filòsof és cridat a Sicíl·lia per tal que decidesca sobre Felip; des de la presó, on és tancat per haver matat un rufià en una baralla, demostra la seua intel·ligencia i saviesa endevinatòria. Tanmateix, el rei no l'allibera; només li dobla la ració de pa. Aleshores el filòsof dedueix que el rei no és fill de rei, sinó bord i "fill de forner", puix ta poc generòs s'hi ha mostrat, fent-li gràcia només de pa. La genialitat, a la fi de la història, ve quan el rei interroga sa mare amb amenaces..., i ella li confensa que sí, efectivament, va tenir un assumpte amb cert forner calabrés, fruit del qual...! Martorell hagué de conéixer una versió castellana del conte, escrita al Libro de los exemplos de Clemente Sánchez de Vercial, però J. B. Avalle-Arce ha comparat les dos històries i demostrat la superioritat de la narració de Martorell.
Martorell no hi té cap mirament a mostrar-nos aquest rei com un bastard i Felip com un ximple, com no el tindrà a fer un "vell verd" i cornut de l'emperador de Grècia, amb tal que s'avinguen a les necessitats de la trama. Però el personatge de Tirant, en desdoblar la seua unitat sicològica (el personatge ideal d'Anglaterra) en dues esferes d'acció, la bèl·lica i aquesta cortesana, inicia la gestació del personatge complex que veurem a Constantinoble. En l'esfera bèl·lica, els esforços individuals i inútils d'Anglaterra, s'han transformat en esforços cap a empreses socials i pràctiques. En l'esfera cortesana, les circumstàncies fan que uns primers brots de malícia i d'hipocresia ("i ell respòs que era molt content, e féu lo contrari"), vertaderes pràctiques maquiavèliques, ajuden en la construcció del personatge fred, i desimbolt -i per tant també tímid- de la part de Tirant a Constantinoble.
Pel que fa a l'esfera bèl·lica, hem d'atendre un aspecte bàsic, i és la progressiva adaptació del Tirant "cavaller de saló" de la part anglesa, al Tirant capità, organitzador d'homes i tàctiques. Fixem-nos que de quatre enfrontaments amb l'enemic, a Rodes, dos es deuen a subordinats de Tirant: l'un és una enginyosa defensa contra els pirates a l'estret de Gibraltar, a base de xarxes que detenen les bombardes; l'altre, el famós ardit del mariner que aconsegueix incendiar la principal nau enemiga, apropant-li des del por un rai cremant (c. 106), passatge on va veure Dámaso Alonso un exemple de cientifisme avant la lettre. Només una acció solitària de Tirant, que aconsegueix rendir vuit moros. Poca cosa, i més bé un llast, una deixalla de les gestes de Tirant a Anglaterra. El sentit de les aventures i la fama del cavaller ja no es mesuren pel fet de l'aventura mateixa, sinó per la funció pràctica, pel resultat i profit que en trauen. Per això, quan la necessitat del assejats a Rodes és anguniosa, quan "los de dins havien a menjar los cavalls, los gats", fins a les rates, i "moltes dones se són afollades e los petits infants se moren de fam"..., aleshores Tirant es converteix en un cavaller de la caritat que organitza, en principi, un gran banquet, i després, el repartiment d'oli, llegums, carn, etc., "entre la gent popular". També sobre aquestos patiments hiperbòlics, ironitza Martorell: amb els queviures portats per Tirant, es fa un present de menjars al Soldà, el qual, creu que el assejats estan ben proveïts i aixeca el setge. Tornat el Soldà a les seues terres, i destituït pels súbdits, serà tancat en una gàbia de lleons, on mor (cs. 106-07). Malgrat tanta invenció, els capítols de Rodes es fonamenten en una realitat històrica, el setge de 1444, per part del soldà d'Egipte. Cap la possibilitat que Francesc Ferrer, autor d'un Romanç de l'armada del Soldà contra Rodes, que canta els fets, fos conegut per Martorell, i li parlès de la seua experiència. A Rodes abundaven mercaders, banquers i navegants valencians i catalans, i els genovesos -encara enemics d'Alfons el Magnànim- ajudaren el Soldà. Altre testimoni i amic de Martorell, el corsari Jaume de Vilaragut, també hi va estar, i fou tancat a Alexandria, com els captius, als quals ens referirem a continuació, que allibera Tirant en aquesta mateixa ciutat. Vilaragut no seria un model, sinó una font oral per a Martorell. S'han assenyalat diversos models històrics de molta més importàcia per a Tirant: Roger de Flor, János Húnyadi, el borgonyó Geoffroy de Thoisy, Pedro Vázquez de Saavedra, sense tenir ací en compte els guerrers protagonistes de biografies, al voltant dels quals ja hem parlat (Riquer, Aprox., pp. 168-77).
El viatge a Jerusalem, a continuació (c. 109), sembla una poc apoteòsica culminació de l'empresa de Rodes. A Alexandria Tirant allibera 473 captius, no per la força dels seus braços, inútil enmig d'uns Llocs Sants ocupats des de la segona croada pels musulmans, sinó per l'argument dels diners. Tirant ha d'empenyorar bona part de la seua vaixella d'or, del seu argent i de les seues joies. La compra és optimíssimament considerada una victòria cavalleresca: envia a sa casa de Bretanya les camises dels captius, per a ser col·locades en la seua capella, junt als escuts dels nobles vençuts a Anglaterra. Nou reflex de realitat històrica, aquest epíleg desencantat mostra la impotència de la Cristiandat front al poder musulmà. Les passes de Tirant no podien continuar el recorregut per aquests espais reals, que haurien frustrat qualsevol aventura literària amb l'empenta de la imaginada per Martorell. Per això, el pas endavant és un pas de gegant cap a un nucli argumental que constitueix una novel·la per se: la novel·la de Tirant i Carmesina.

4 Tirant a Constantinoble. La novel·la d'amor i guerra

Aquest nucli de Tirant a Constantinoble ocupa la part principal i més llarga de la novel·la. Són 296 capítols dels 487 totals, és a dir la meitat pràcticament. Però tenim-hi en compte que la part d'Africa, inclosa en la de Constantinoble, n'abasta 117 capítols (296-413).
Hi distingirem sempre dues esferes paral·leles. La primera abastirà les empreses militars de Tirant, des de la seua arribada fins a la seua instal·lació en el tron, després de la mort de l'emperador. La segona, l'assoliment de la possessió del "tron" -si així podem anomenar-lo- de Carmesina, la filla de l'Emperador, que en virtut dels melindros no arriba a realitzar-se de fet fins a la tornada de Tirant de les seues aventures africanes. Vegem aquest paral·lelisme des de l'inici.

4.1 El mal de l'amar

A Constantinoble ha arribat la fama de Tirant. L'Emperador "contracta" els seus serveis per a defensar l'Imperi, en gran part ja emparat pel Soldà (successor del Soldà vençut per Tirant) i el Gran Turc, i li atorga la capitania general. Al palau Tirant és rebut magníficament, i és presentat a l'Emperadriu i a la infanta Carmesina. Ens detindrem ací uns instants. L'escena ha estat moltes voltes recordada. És certament allò que Vargas Llosa anomena un "cràter actiu", és a dir un punt en què es registra una forta concentració de vivències, de tensions i d'energia. En primer lloc, en entrar al palau, s'endinsem en un ambient perfectament real, pero la foscor -estan de dol, per la mort del fill de l'Emperador- li dóna quelcom d'encís i embruix. Tirant fa portar torxes que il·luminen la fosca cambra on ingressen. Sentim veus diferents que xiuxiuegen, ombres i esquinços de llum que brollen, quan els personatges entren, i contemplen la Infanta, que reposa en un llit envoltat per cent-seixanta dames i donzelles: "E per la gran calor que feia, perquè havia estat ab les finestres tancades, estava mig descordada mostrant en los pits dues pomes de paradís que crestallines parien, les quals donaren entrada al ulls de Tirant, que d'allí avant no trobaren la porta per on eixir..." El joc de paraules -"[porta de] entrada"/porta per on eixir- no és gens innocent. La utilització de porta tenia en la poesia de l'època una forta connotació sexual. I l'equívoc havia estat induït abans, quan el narrador assenyalava que "dient l'Emperador tals o semblants paraules, les orelles de Tirant estaven atentes a les raons, e los ulls d'altra part contemplaven la gran bellea de Carmesina". Vargas Llosa hi veu un error, una duplicitat per la qual el lector pot entrar en el món interior de Tirant i descobrir la seua vida afectiva. Tot el passatge és dominat per l'exaltació dels sentits. "En aquest moment -diu Vargas Llosa (Lletra de batalla, p. 70)- la novel·la és realitat sensorial compacta, món conformat per objectes i éssers que són només forma, color, gest, grandària" La perspectiva de la mirada, el goig voyeurista de Tirant en contemplar l'objecte de desig, i fins i tot l'utilització de vulgarismes ens acosten -per què no dir-ho?- a la delectació pornogràfica: "Mas sé-us bé dir, certament, que los ulls de Tirant no havien jamés rebut semblant past, per moltes honor e consolacions que s'hagués vistes, com fon sol aquest de veure la infanta". Past es aliment, cosificació i reducció despectiva del cos femení, metàfora amb precedents trovadorescos emprada ací per tal de trencar per contrast amb el tòpic literari de la contemplació sublimada de la dama.Tirant s'ha enamorat de Carmesina. Però Martorell no pot evitar la burla irònica d'aquest pas tòpic del cavaller amador. Seguim-lo quan passa a la cambra veïna, tota pintada amb motius dels grans amors de Píramo i Tisbe, Dido i Eneas, Tristany i Iseu, Lançalot i Ginevra... I comentarà al seu company Ricard: "No creguera jamés que en aquesta terra hagués tantes coses admirables com veig" Les paraules són equívoques, com aclareix Martorell: "E deia-ho per la gran bellea de la Infanta. Emperò aquell [Ricard] no ho entès". Un equívoc semblant es produeix en un obra amb altres moltes similituds amb la nostra: la Celestina. Si recordem, comença amb les paraules de Calisto, davant Melibea: "En esto veo, Melibea, la grandeza de Dios". Melibea no entén (com tampoc Ricard) a quina cosa (esto) es refereix Calisto. Si pensem que aquella primera escena pogué tenir lloc en una esglèsia (com va proposar fa temps Martí de Riquer), i no a l'hort de Melibea, estaríem davant d'una situació molt semblant a la de Tirant: "en esto" es referiria al marc magestuós i grandiós de l'esglèsia ("veo... la grandeza de Dios"), potser enmig d'un somni de Calisto des de la seua cambra; un correlat laic de l'espai profà en Tirant ("veig... tantes coses admirables"). No deixa de tenir interés la comparació, ja que les reaccions del dos amants, Calisto i Tirant, presos del "mal d'amar", són igualment paral·leles: abatuts després de l'encontre amb la dama, ploren tristos en la cambra fosca; un interlocutor (Diafebus en Tirant), preocupat per la malaltia, rep la confessió vergonyosa: "Jo ame (...) acabant-ho de dir, dels seus ulls destil·laren vives llàgremes mesclades ab sanglots e sospirs" (perquè -com diu Sempronio en la Celestina- "las lágrimas y suspiros mucho desenconan el corazón dolorido"); ambdós cauen en la més malaltissa malenconia...; la descripció de la doncella, seguint la retòrica de la descriptio puellae, té importants paral·lels. No sembla desgabellat pensar que l'autor de la Celestina hagués tingut aquesta part del Tirant en català entre les seues lectures, i en tot cas la comparació amb Celestina, així com la confrontació amb la novel·la sentimental i la tradició ovidiana i pseudo-ovidiana, ajudarà a entendre Tirant com un text molt més obert del que ens pensavem.Justament aquesta postració del Tirant enamorat i malencònic és el primer obstacle -vegem actuar el paral·lelisme entre esferes- per a la recta actuació del Tirant capità. La declaració de Tirant a la Princesa, és tímida i delicada: quan Carmesina li pregunta quina és la dama que estima, Tirant respon elípticament donant-li un espill i dient-li que allí veurà la imatge d'aquella que li pot donar mort o vida. Carmesina reprén Tirant per la gosadia de la declaració, però a continuació, com si pensàs en el perill que abandone l'Imperi, li prega que oblide les dures paraules abans adreçades. La lluita ja s'ha desdoblat en dos fronts: el militar i el sentimental, el públic i el privat. Tirant parteix amb desavantatge: "?Ab quin ànimo ni ab qual llengua parlar poré, que la puga induir e moure a pietat, com sa altesa m'avança en totes coses, ço és en riquea, en noblea e en senyoria?" (c. 120). Tirant no tindrà més remei per a aplanar aquest desnivell que vendre el seu ajut militar, un ajut ja plenament realista: col·lectiu, com a estrateg, com a capità, i ja no mai com a aventurer individual. Cada acció militar redundarà en un increment de la consideració cap a ell per part de l'Emperador (de tota l'esfera pública) que compense la seua insuficiència nobiliària inicial. Tirant ha arribat a un atzucac en la fama personal que no pot ultrapassar. Tanmateix, des de la perspectiva pública, el "prèstec" social que ofereix pot suposar un avanç en l'apropament a Carmesina; des de la privada, cada apropament, un estímul per a la lluita. Les accions revesteixen processos de doble significació. Quan Carmesina cedeix als arrauxaments amorosos de Tirant, dóna corda -molt conscientment en ocasions- a aquell tresor de l'estratègia que sembla que ha trobat en Tirant; i quan es nega puritanament a acceptar la seducció de Tirant, ho ha de fer amb el suficient tacte i dissimul, perquè tensa massa la corda i no convé enutjar la gallina dels ous d'or. Carmesina hi apareix com a modificadora, com a frontissa articulatòria de l'actuació de l'heroi en el pla públic i privat.

Fixem-nos en la incardinació de les accions principals: la imposició d'ordre interior (c. 124), va seguida de l'esmentada declaració amb l'espill (c. 127), i d'una penyora (una camisa) rebuda de Carmesina (c. 132). Tirant parteix cap a Xipre amb aquesta primera esperança. Les seues més notòries accions consisteixen en la captura d'eugues i fugida de la cavalleria enemiga, captura de mercenaris (c. 133), i estratègia dels ponts (cs. 136-38). Aquestos primers enfrontaments tenen l'oposició del duc de Macedònia, aspirant al tron, i envejós de Tirant, el qual difon al palau la falsa notícia de la derrota de Tirant (c. 136-38). Coneguda la veritat, Carmesina reacciona enviant a Tirant un fort regal en diners (c. 146). L'enveja del duc va en augment. Després de la batalla victoriosa (c. 154), morirà aquest antiptic enemic. Finalment, Tirant entra en la ciutat gràcies a l'estratègia del jueu (c. 157). Ha assolit un gran prestigi amb aquesta batalla, i espera la seua recompensa "sentimental". Aquesta ve -encara que, com veurem, siga frustrant en bona part- en la famosa "nit de les bodes sordes" (c. 162-63). Alenant amb noves forces, Tirant pren per sorpresa les naus del Gran Caramany i el venç (c. 164). Aconseguides unes llargues treves, els episodis següents tenen lloc a palau, durant un temps de festa i joia que sembla no tenir fi, i que comprén alguns dels moments més reeixits de la història amorosa: el capítol dels jocs amorosos (cs. 202-03), el de l'excitació visual i "estratègia" del llit (c. 231), el matrimoni de paraula (c. 252), el matrimoni secret no consumat (c. 271-72), i també la fabulosa història de la Viuda Reposada (cs. 264-83). Acabades les treves, tindrà lloc el setge a Sant Jordi i la derrota del duc de Pera (c. 288). A continuació, entrarem en la campanya d'Africa (cs. 297-414).
Com que no tindríem espai per detindre'ns ni tan sols en alguns d'aquestos episodis, n'hem seleccionat només dos: el famós quadre de les bodes sordes i l'aventura passional entre l'Emperadriu i Hipòlit.

4.2 Les bodes sordes

L'episodi de les bodes sordes, que celebren Tirant i Carmesina, Diafebus i Estefania en una cambra del castell de Malveí, espiats per Plaerdemavida, és un dels més atractius de la novel·la. Una sensualitat i llibertat moral que ens semblen inconcebibles avui, s'alien amb un domini de la tècnica narrativa extraordinari, i originen aquest "entremés" insòlit. Recordem que Plaerdemavida espia des de darrere de la porta com les dues parelles passen la nit amb jocs amorosos. El matí següent contarà a les avergonyides protagonistes el que ha "somniat"; és a dir, en realitat, allò que ha vist per l'escletxa: com les dones ja estaven perfumades, els homes amb les armes preparades i els llençols blancs i nets, com calia, per a rebre la sang de la batalla (per utilitzar la metàfora bèl·lica i exagerada que tant agradava a Martorell); com els quatre es gitaren al mateix llit (fer l'amor en públic, davant dels amics o familiars, no és un fet insólit en la vida medieval); com, per tal d'acomplir el rite necessari, Diafebus i Estefania ho feren ràpid, sorollosament, sense vergonya, amb les protestes lògiques (per part d'ella), però sense cap complicació més greu; i com -ai las!- Carmesina es va resistir a que ella i Tirant donaren fi als seus desitjos tan dolça i alegrement como ho havien fet els seus companys de cambra. I l'endemà Estefania, amb el regust malsà del pecat -que aviat substituirà per el voluptuós plaer del record-, i Carmesina, innocent encara, escolten, averonyides i divertides alhora, el relat de les empreses nocturnes que elles mateixes han protagonitzat.
L'episodi ens presenta dos facetes que convé ampliar: la primera, el desdoblament de funcions entre les dues parelles principals del llibre; i segona, la psicologia complexa d'un dels personatges principals de l'obra: Plaerdemavida.

El desdoblament de funcions entre les dues parelles queda ben palés des del primer encontre eròtic. Els membres de la primera parella, Tirant i Carmesina, d'una banda, serien bons exemples de les pressions públiques que el lliure desenvolupament de les relacions amoroses sofreix, de les mentides del món públic, oficial, seriós, litúrgic, establert. Diafebus i Estefania representen tot el contrari: la naturalitat, la espontaneïtat, l'alegre llibertat de la pràctica amorosa gens traumàtica del sexe.
En realitat les dos parelles arredoneixen la cara i creu d'una mateixa moneda. Carmesina és tan divertida i lliberal com la seua cosina. Tirant tan impulsiu, valent i amorós com el seu cosí (no és ni tímid, ni molt menys bisexual, com s'ha insinuat...). Tirant i Carmesina de fet volen, però no poden, viure l'amor de la mateixa manera que els seus cosins i amics. S'han vestit massa aviat amb la capa de la responsabilitat oficial. Les escenes més encisadores de la novel·la (quan Tirant cau del cavall, entropessa, s'amaga baix les faldes de la princesa, cau del terrat i es trenca una cama, fuig del pare de la princesa, s'amaga per tal de vore-la nua...) venen de la mostració del contrast entre el desig personal/privat i la necessitat pública d'amagar eixe mateix desig.
La actitud festiva cap al sexe (recordem l'albarà d'Estefania, al c. 147, i l'explicacio de Riquer, Aprox., pp. 232-34) de la parella de servidors i amics estimula, però també desanima Carmesina i, sobre tot, Tirant. *<<Per què no puc jo fer l'amor com ho fa el meu cosí Diafebus?>>, es la tan simple pregunta que li llançaria Tirant a Carmesina al llarg de tota la part central de la novel·la. I Carmesina només contestaria: <<*Tenim una responsabilitat pública. Comporta't com cal>>. I Tirant continua jugant a comportar-se com cal. Tirant, que ja és el prototipus perfecte del cavaller militar, hauria arribat -i potser hi arriba a ser també el prototipus perfecte de l'amant cortés, si no fos perquè Diafebus li recorda constantment que totes les voltes i revoltes que dona per tal d'aconseguir Carmesina són estúpides, per què n'hi ha una fàcil línia recta.
Considerem una altra vegada la Celestina. El paper de Diafebus i Estefania el desenvolupen criats de classe social baixa. Com succeeix al Tirant, inciten cap a l'amor sexual, amb el seu mal exemple, a la parella protagonista, Calisto i Melibea. La mitjançera en aquest cas és Celestina, que té moltíssims dels trets, com veurem, de Plaerdemavida. En la Celestina es pot apreciar molt més clarament la polarització als personatges d'un llenguatge de la cultura oficial front a un altre de la cultura popular, per què vé acompanyada d'un enfrontament de classe: senyors contra criats. Els criats odien i envejen els senyors, de la mateixa menera que es burlen de les seues maneres alambicades i coentes de fer l'amor. És a dir, de no fer l'amor directament, sinó de mentir (amb la literatura sobre l'amor), per al capdavall acabar fent el mateix que critiquen en els criats, i que aquestos fan sense tanta retòrica.
Martorell elimina el conflicte de classe. La seua és una novel·la, i no una tragicomèdia; i la llei del gènere imposa que tots els personatges principals siguen nobles. Però la burla i la paròdia de la classe social baixa, la trasllada a la veu de la parella secundaria, Diafebus i Estefania, que amb el seu comportament deshinibit dónen exemple, constant enveja, i fins i tot una alternativa a la parella protagonista. Martorell eleva de condició social els personatges prototípics de la comèdia llatina clàssica i medieval. Els criats al Tirant lo Blanc són amics, companys i no enemics de classe. ?Podríem dir que al Tirant hi ha una visió "rosa" de la realitat social? La mateixa visió de qualsevol romance (novel·la d'aventures) que no vol ser imitació, sinó creació d'una realitat; no espill al llarg del camí de la història, sino miratge consentit amb el lector; no novel·la realista, sinó idealista.

El personatge de Plaerdemavida ha estat definit per Vargas Llosa d'una manera rotunda: "Els seus jocs amb la Princesa la mostren com una moderada, inconscient lesbiana. En tot cas, és innegable que frueix veient, escoltant, fomentant l'amor i no practicant-lo. Això pot significar també que veure escoltar i fomentar l'amor aliè sigui la seva manera de practicar-lo, i un indici n'és la seva reacció la nit que espia les bodes sordes del castell de Malveí; s'encén tant, confessa, que ha de córrer a remullar-se". Front a les conseqüents Estefania i Carmesina, Plaerdemavida és la contradictòria que "empra el llenguatge sexual més atrevit, trama i refereix els successos eròtics més imaginatius de la novel·la, però al mateix temps, és relativament casta" (42-43). La interpretació psicològica del personatge que fa Vargas Llosa és vàlida, però hem de tenir en compte que aquest comportament no era tan inimaginable com podem creure, i tenia el seu precedent dins la tradició europea, en l'anomenada comèdia humanística i en els contes italians, que presentaven tipus tan desorbitats i arguments tan escandalosos. Sabem que Martorell coneixia el Decameron: la història de Gaudebí, que conta la Viuda (c. 265) deriva del conte II, 4; el naufragi de Tirant i Plaerdemavida al Africa és inspirat en el conte V, 2; i algunes frases de Plaerdemavida, del c. 355, coincideixen amb l'inici de l'obra de Boccaccio. Plaerdemavida és una espècie de fusió dels personatges de la viciosa alcavota (anus) i del serf (servus fallax) intrigant i imprudent, però voluntariós i fidel de la comèdia llatina. No és una vella bruixa, sinó una jove tendra, però el seu paper d'inductora d'amors, i fruïdora del sexe en els altres, i fins i tot els indicis de lesbianisme són idèntics dels que podem trobar en Celestina, perquè també ella deriva de part d'aquesta tradició. Potser resulte descoratjador, però el ben cert és que Martorell accentua els seus trets de repressió o voyeurisme en la mida que crea determinada situació còmica, més que no profunditzant en la seua psicologia. Això ajuda a crear el contrast entre el senyor (Tirant o Calisto), desesperat i paralitzat per l'amor fins al ridícul, i el criat (ací, Plaerdemavida) emprenedor, ingeniós, actiu i desimbolt, que és fonamental per tal d'aconseguir un efecte còmic.

4.3 Amors il·lícits entre l'Emperadriu i Hipòlit

La madura Emperadriu es sol·licitada d'amors per Hipòlit, nebot de Tirant. Després de vençuda dialècticament -no ofereix molta resistència- consentirà que el jovenet ambiciós es puga considerar el seu amant. La relació dels primers encontres que mantenen resulta un del episodis més agosarats i devertits de la novel·la (cs. 248-64). I tindrà implicacions importants, donat que, en morir l'Emperador, Hipòlit acabarà casant-se amb ella. L'Emperadriu l'imposa com a condició el secret més absolut i un rendez-vous aquella mateixa nit al terrat que hi ha al costat de la cambra. A la vesprada, fa canviar les cortines, perfumar l'habitació i el llit amb excuses falses. Després de sopar, hi torna aviat "dient que lo cap li dolia". El metges li recepten repòs. Ella envia les donzelles a dormir, i obri la porteta del terrat, on espera impacient Hipòlit, "estès per lo terrat perquè no pogués ésser vist per neguna part (...) e dix-li que anassen a la cambra. E dix Hipòlit: -Senyora, la majestat vostra m'haurà de perdonar, que jamés entraré en la cambra fins a tant que lo meu desig senta part de la glòria esdevenidora. E pres-la en los braços e posà-la en terra, e aquí sentiren l'última fi d'amor. Aprés, ab grandíssima letícia, se n'entraren en lo retret". Continuen a la cambra els "delits e llepolies", després d'un breu intermig de conversa, fins que es fa de dia i, "cansats de vetlar", s'adormen. L'endemà els sorprén la donzella Eliseu: "veu un home al costat de l'Emperadriu que tenia lo braç estès, e lo cap del galant sobre lo braç, e la boca en la mamella. -Ai Santa Maria val! -dix Eliseu-. ?Qui és aquest traïdor renegat qui ha decebuda ma senyora?" Eliseu té en principi la temptació de cridar, però s'ho pensa millor i sospita la complicitat. Actua diligentment, tota consirosa sobre la vertadera relació entre ells. No aprova el fet i reny l'Emperadriu, que encara dorm, mentre l'Emperador tusta la porta: "Llevau, senyora, llevau, que la mort vos és veïna" Els crits augmenten de volum, i es fan estridents i una mica histèrics. L'Emperadriu es desperta "en tan mal so, pijor que trompeta". La reacció d'Hipòlit aguditza el to in crescendo de farsa. Per que no siga conegut per Eliseu "posà lo cap davall la roba", fa baixar també l'Emperadriu cap als peus del llit, i des d'ací, tots dos escudats inútilment pels llençols, pregunta quin és el problema. Com que l'Emperadriu contesta dramàticament que "aquest dia serà estat lo principi e fi de tota la tua felicitat e delit, e darrer terme de la tua vida e de la mia", Hipòlit, emporuguit, adopta l'actitud infantil amagada fins ara, i esclata en plors com si fos un nen de bolquers. Quan s'adona que el seu paper no resulta tan heroic com s'esperaria, no se li acut més que la proposta quixotesca de donar-se mort a si mateix, en presència de totes dues: "Ací vull pendre martiri davant la majestat vostra e retre l'esperit, e tendré la mia mort per ben espletada". L'escena teatral ha passat del vodevil al guinyol. Després del primer desconcert, l'Emperadriu pren la iniciativa i es comporta com la mare experimentada i amorosa que per damunt de tot ha de protegir el seu fill en perill. La poca edat d'Hipòlit torna a ser destacada amb el magistral detall d'agafar-lo de les orelles per bessar-lo, indicant així, a banda del gest maternal, la petita alçada del cavalleret: "tormà corrent devers Hipòlit e pres-lo per les orelles e besa'l estretament e dix-li: -Lo meu fill...". Continua l'accelerat moviment teatral amb el joc dels equívocs. Quan entren l'Emperador i els metges, l'Emperadriu diu que ha somiat en la tornada del seu fill mort (d'edat semblant a la d'Hipòlit), i aprofita la confusió -que se li consenteix com un deliri menopàusic- per a estar prop de l'amant, fins i tot en públic. Martorell esprem les enormes possibilitats del malentès, amb una explícita al·lusió al mite edípic de Fedra. L'Emperadriu obligarà Eliseu a continuar dins la complicitat de l'afer. Aquesta ha d'obeir a contracor, perquè manté una ràbia furibunda contra l'intrús. "En semblant ventura e delit estigué Hipòlit dins lo retret per una setmana". I després, amb una graciosa paràbola de boca d'Hipòlit, la seriosa i moralista Eliseu, donzella que no havia consentit a donar l'aprovació a l'afer il·legal, es transforma radicalment en amiga: "tan parcial e favorable com és Plaerdemavida a la Princesa". El personatge d'Eliseu, encara que secundari, és d'una complexa caracterització. L'infantilisme, la fidelitat i la complicitat són trets que trobem també en Lucrecia, donzella de Melibea: en ambdós casos la contemplació de com fan l'amor els senyors sembla que serveix a la donzella com a ritu d'iniciació sexual. La complicitat és un procès d'erotització, que les fa madurar, créixer. Tanmateix, els aspectes de lubricitat, voyeurisme i excitació que s'afegeixen en el cas de Plaerdemavida, més gran i avesada, no els trobem en Eliseu. En tot cas, la història d'amour fou entre el jove galant'uomo i la vella Emperadriu és una història vertaderament inoblidable. Conclou cedint pas a un altre episodi no menys saborós, el dels enganys de la Viuda Reposada a Tirant.

5 Tirant a Africa. L'extraviament de la novel·la

Davant la lectura dels capítols d'aquesta part ens ofega la sensació de desmesurada amplitud, de monstruositat inabastable que ofereixen els llibres de cavalleria que ens havíem enderiat a separar del Tirant. Tanmateix són 119 capítols (gairebé una quarta part de l'obra), on es donen alguns dels episodis més originals de l'obra, i on l'enginy de Tirant més lluny arriba -i potser per aquest motiu s'esgota- en la seua constant invenció. La part de Tirant a Africa pateix el pes de la comparació amb l'anterior sàvia combinació d'escenes amb una certa independència, combinades amb l'avanç de l'acció principal. Hi manca ara l'articulació entre les accions de les esferes militar i sentimental, i es desfà la coherència psicològica del personatge del Tirant complex, el qual, pres per les circumstàncies, cedeix pas a un Tirant fred i estòlid, dominat per uns interessos religiosos i imperialistes, que -abandonats els sexuals- ocupen tot el seu horitzó d'objectius.

Recordem l'acció principal. Una tempesta s'emporta la galera on estaven Plaerdemavida i Tirant, i després de sis dies naufraga a les costes de Barbaria. Plaerdemavida és acollida per un vell moro, i una filla seua l'acull com a companya. Tirant amaga la seua identitat, i entra al servei del Cabdillo (emir) del "regne de Fes", pero és empresonat pel seu fill, esposat amb Maragdina, la filla del rei de Tremicèn. Mentrestant el negre Escariano, rei de la Gran Etiopia, comença la guerra, aliat amb el rei de Tunis, contra el rei de Tremicèn. El Cabdillo treu de la presó Tirant, el qual aconsegueix alliberar el rei i la seua filla, assejats en un castell, mitjançant la inutilització de les bombardes enemigues (cs. 296-302). Maragdina s'enamora de Tirant, i ell és enviat al rei Escariano com a embaixador, però aquest afirma que no deixarà la guerra fins que Maragdina no siga muller seua. I gràcies a l'estratègia d'un jueu (c. 310), mata el rei de Tremicèn i els seus fills, i tanca Maragdina al castell de Mont Tuber. Però Tirant, amb l'ajut d'un espia albanés que simula fugir del camp, després d'emborratxar l'enemic, s'introdueix en el castell i fa presoner Escariano (c. 312-19). La defensa de la plaça s'organitza penjant Escariano dels murs, per tal que els seus aturen l'artilleria (c. 321). L'amor que Maragdina li manifesta és contestat per Tirant: l'adoctrina sobre el Cristianisme, i la bateja. La mateixa conversió sofreix Escariano, el qual, després de batejat, jura fidelitat i germanor d'armes a Tirant, i mata el Cabdillo, el qual volia romandre mahometà (c. 333). Tirant casa Escariano amb Maragdina i, com a capità d'uns regnes africans cristians i en companyia d'un frare de la Mercè valencià, es dedica a l'empresa evangelitzadora, i arriba a batejar més de quaranta-quatre mil moros (fins i tot un miracle fa reconéixer el cadàver dels cristians al camp de batalla, c. 340). Les forces infidels s'organitzen, i es succeixen moltes batalles. Altres estragègies dignes de menció són les de les contramines (c. 339), l'espantar bous sobre el campament enemic (c. 340), la simulació de tropes, vestint la població amb armadures (c. 344). A la fi, Tirant arriba davant Montàgata, ciutat on es troba Plaerdemavida. Aquesta, d'incògnit, després de fer recordar la seua amada Carmesina a Tirant, fins al punt que aquest es desmaia, revela la seua personalitat (c. 366). Convençuts per ambdós, la reina i el súbdits reben baptisme. Tirant casa Plaerdemavida amb el senyor d'Agramunt. Segueixen les campanyes i l'evangelització. Després d'un any de setge, pren com a colofó la ciutat de Caramèn (c. 398). Tirant, més prop de l'Ivain que de l'Erec de Chrétien de Troyes, ha oblidat el seu deure sentimental pel militar. Finalment, una carta rebuda de Carmesina, és com una galtada freda i seca necessaria per tal de traure Tirant de la seua recreantise (oblit i abandó).
La conversió de fidels és l'únic motiu realment unificador d'aquests capítols i culmina en la magna gesta del bateig de 334.000 infidels (c. 401). Les noves conquestes, realitzades per simple acumulació, no aporten absolutament res de nou, encara que intermedis com ara la polèmica aventura fantàstica d'Espèrcius, l'únic episodi totalment inversemblant de la novel·la, salven la narració del perill de la infinitud (cs. 410-13). L'execució de diverses batalles arriba a ser ortodoxa i repetitiva. Pel que fa al sobtat canvi cap al fanatisme religiós, fins ara molts ho atribuíem a un culpable fàcil: Martí Joan de Galba. Ell seria l'autor de tot allò que no ens agradava, que no resultava modern ni simpàtic. Però si acceptem que Galba no va participar en la creació de l'obra, com hem vist als Preliminars, la resposta ha de ser un altra. La comparació amb altres textos de cavalleria gairebé contemporanis, com ara la versió definitiva del castellà Amadís de Gaula, pot resultar fructífera quan tractem de trobar sentit a aquestes pàgines. Segurament Tirant va influir en l'orientació marítima i bizantina -i en alguns aspectes altres que encara s'han d'estudiar- d'aquesta versió de Rodríguez de Montalvo; alhora Martorell coneixeria alguna de les versions anteriors d'Amadís, el Lancelot castellà dels segles XIV al XVI. I el comportament i evolució d'Amadís com a cavaller religiós, i més encara el del seu fill Esplandián, "cavallero de Dios", donen a pensar. ?És extrapolable l'esperit de croada dels Reis Catòlics en la campanya de Granada, de les darreries del XV, als anys seixanta, quan Martorell escriu la novel·la, i és més, al cas de la corona catalano-aragonesa? ?Podrien ser fruit i idealització, tant Tirant com Amadís, d'una mateixa ànsia mesiànica, després de la caiguda de Constantinoble, que haguessen capitalitzat ideològicament els Reis Catòlics...?
Allò cert és que la tradició del llibre de cavalleries tornà a temptar Martorell, el qual enfonsà Tirant en un camí de difícil eixida, en deixar-lo sense motivació "real" (psicològicament) en la seua lluita: el camí de les aventures sense nord aparent, el llibre de cavalleries que tota la novel·la fins ara qüestionava i fins i tot clivellava amb noves alternatives. Però és aquest rebuig-atansament a la tradició cavalleresca ortodoxa el que fonamenta l'interés i valor contradictori del Tirant.

6 Mort de Tirant i successió d'Hipòlit

L'epíleg desencantat.-En rebre la colpidora carta de Carmesina, Tirant s'informa sobre l'estat de l'Imperi grec: combatut pels turcs, es troba reduït a la capital. Demana reforços a Sicília, a Felip, el marit de Ricomana. Amb aquest ajut i el del rei Escariano, torna a Constantinoble, defensada per Hipòlit, capità major en substitució de Tirant. La Viuda Reposada, amant frustrada, en saber l'arribada de Tirant pren una metzina per a morir. El Soldà i el Gran Turc es veuen perduts, i demanen una pau de cent anys, que s'accepta. Tirant arriba a Constantinoble i sense a penes preàmbuls consuma -finalment!- el matrimoni amb la Princesa. Aquest famós capítol 436 de la unió definitiva ha estat justament resaltat, i convé detindrer'ns. Carmesina ens conta la seua desfloració (en termes pareguts, potser més crus, de com ho va fer Estefania, al cap. 162):
"-Mon senyor Tirant, no canvieu en treballosa pena l'esperança de tanta glòria com és atènyer la vostra desijada vista. Reposau-vos, senyor, e no vullau usar de vostra bel·licosa força, que les forces d'una delicada donzella no són per a resistir a tal cavaller. No em tracteu, per vostra gentilea, de tal manera. Los combats d'amor no es volen molt estrènyer; no ab força, mas ab ginyosos afalacs e dolços engans s'atenyen. Deixeu porfídia, senyor; no siau cruel; no penseu açò ésser camp ni lliça d'infels; no vullau vençre la que és vençuda de vostra benvolença: cavaller vos mostrareu damunt l'abandonada donzella. Feu-me part de la vostra homenia perquè us puga resistir. Ai, senyor! I com vos pot delitar cosa forçada? Ai! ?E amor vos pot consentir que façau mal a la cosa amada? Senyor, deteniu-vos, per vostra virtut e acostumada noblea. !Guardau, mesquina! !Que no deuen tallar les armes d'amor, no han de rompre, no deu nafrar l'enamorada llança! Hajau pietat, hajau compassió d'aquesta sola donzella! !Ai cruel, fals cavaller! Cridaré! Guardau, que vull cridar! Senyor Tirant, no haureu mercè de mi? No sou Tirant! !Trista de mi! Açò és lo que jo tant desijava? !Oh esperança de la mia vida, vet la tua Princesa morta!"
És el relat, en un present directe, d'una violació! Fernando de Rojas utilitza el mateix procediment quan ens relata la unió de Melibea amb Calisto: el monòleg dramàtic femení. Aquest monòleg procedeix, i sembla que directament en ambdós casos, del de la protagonista femenina, Galatea, de la més famosa comedia llatina, el Pamphilus (que ja trobem versionada en part al Libro de buen amor). És important conéixer aquesta font, perquè potser indica que la parella protagonista, que ha tractat de diferenciar-se del comportament comú mitjançant el seguiment estricte del codi cavalleresc, es rendeix finalment i l'abandona. La literatura amorosa no ofereix solució expresiva a la fi de l'amor. Cal acudir, com últim extrem, si es vol expressar aquest acte, a la comèdia: trencar el decorum. En transgredir aquest límit, a Calisto li espera el càstig de la caiguda del mur, i la mort. I a Tirant...?
L'Emperador li atorga la mà de Carmesina, i això vol dir la successió a la corona. Les últimes victòries, alliberant ciutats encara en poder de l'enemic, són celebrades amb casaments de cavallers i donzelles. Però trobant-se a Andrinòpol, la ciutat on va morir Roger de Flor, Tirant pren un mal de costat, demana confessió, fa testament a favor d'Hipòlit, i mor. El cos de Tirant, exposat a Santa Sofía, es plorat per la desconsolada Carmesina i per l'Emperador. Mor primer l'Emperador, pel dolor de la fi de Tirant i l'agonia de la filla; després ella.
La mort senzilla -fins i tot ridícula- és l'últim gest "heroic" del capità, i planteja un del problemes més greus de la novel·la als lectors i als crítics. Tots ens preguntem: per què mor Tirant? Quin sentit vol donar Martorell a la caiguda fatal del seu personatge, encimat després de tants esforços? Ascètic? Nihilista? Paròdic? I quin sentit té que ho faça d'aquesta manera tan prosaïca: realisme, ironia, cinisme...? En la meua opinió, la mort de Tirant és conseqüència de la seua carrera amorosa -interrompuda pel recreantise imperdonable d'Africa-. Cada vegada que Tirant havia estat prop d'aconseguir el seu desig sexual, havia caigut. Recordem només la delirant escena quan el cavaller fuig precipitadament de la cambra de Carmesina, cau i es trenca una cama (c. 234). La scala amoris (la escala de la qual cau també Calisto, després de trobar-se a Melibea, i mor) era substituïda per una vulgar corda. Tirant ha seguit fidelment els manaments que la teoria amorosa dictava per a l'amant inferior que vol guanyar l'amada: moderació, prudència, paciència..., fins a l'exasperació. Ha lluitat contra impulsos sexuals difícils de refrenar. I s'ha enfonsat cada vegada més en el ridícul a mida que intentava l'accès ortodox (literari) a l'últim termini de l'amor. Ha estat massa perfecte i respectuós en l'amor. El seu camí respectuós i cavalleresc ja no té sentit davant una nova realitat que afavoreix la pujada desleal de cavallers com Hipòlit, que guanyen el poder comportant-se com a criats, sense respectar els codis aristocràtics. La mort de Tirant és, doncs, paròdica i nostàlgica, ridícula i excel·lent alhora. Abandonen la història, ell, Carmesina i l'Emperador, com afligits per la penosa càrrega d'anys i anys en Africa. No volen segurament ser testimonis de la nova successió, tan poc digna del seu formidable passat.
Els darrers capítols conten el procés de legitimació de la relació adúltera mantinguda per Hipòlit i l'Emperadriu. Donat que la Princesa havia fet hereva la seua mare, i Tirant havia fet Hipòlit, i "atesa l'amistat antiga que tots sabem que Hipòlit té ab l'Emperadriu", tots aconsellen que es casen. Així ho fan. Passats tres anys, mor l'Emperadriu. La mort neteja Hipòlit de la vinculació amb un passat no massa ortodox. Ara és ja sols emperador, i no pobre patge, ni antic amant oportunista. I aleshores el "rebordonit" Hipòlit (com l'anomena un dia Plaerdemavida) casa en segones noces amb la filla del rei d'Anglaterra, de la qual tindrà tres fills i dues filles. En contraure matrimoni amb la filla del rei anglès (a les noces dels pares, recordem, assistí Tirant), Hipòlit s'uneix amb la cavalleria bretona que el propi Tirant havia abandonat per crear el seu camí. Hipòlit, net de culpa, agranats el calius de la passió il·lícita, és la peça jove i noble que fonamenta el naixement d'un nou llinatge cavalleresc: "...e lo fill major fon nomenat Hipòlit, així com lo pare, e vixqué tota la sua vida com a magnànim senyor e féu molts singulars actes de cavalleria, dels quals lo present llibre no recita, ans ho remet a les històries qui foren fetes d'ell" (c. 487). El gran Hipòlit serà un gran cavaller, com el seu pare. Els seus progenitors moren el mateix dia, i van al paradís, on acompanyaran les ànimes dels immortals Tirant i Carmesina.
Aquests setze capitols finals podien semblar només un apèndix tòpic després de la mort dels herois. En lloc d'això, resulta un molt significatiu colofó. Perquè el procés d'ascensió d'Hipòlit, encimbellat un poc voluntàriament i un altre poc atzarosament, sembla el pol oposat del llunyà Guillem de Varoic. L'esmentat episodi d'aventura d'amor boig entre ell i l'Emperadriu semblava ser secundari, però ara es revela primordial. Malgrat que a penes s'hi tornava a mencionar l'estat de les relacions, de colp ensopeguem amb un Hipòlit madur, seriós i ambiciós, capità de l'exèrcit imperial. ?Potser ha volgut Martorell canviar el tarannà d'Hipòlit, que oblidem els seus principis i acceptem el seu comportament convencional, de cavaller perfecte? No. Ell i el lector ideal, que no oblida la història, tenen perfecta consciència del maquiavelisme d'un personatge de pròpia creació, el pragmatisme del qual mai no se li escapa. I així ho diu ben clarament, just deprés de la mort de la Princesa: "E no us penseu que en aquell cas Hipòlit tingués gran dolor; car de continent que Tirant fou mort llevà compte que ell seria emperador (...) car tenia confiança de la molta amor que l'Emperadriu li portava que, tota vergonya a part posada, lo pendria per marit e per fill" (c. 469).
?Significa l'encimbellament d'Hipòlit la resignació de Martorell davant un procés d'ascens maquiavèlic, oposat al que ell havia dissenyat per a Tirant? ?Significa un reconeixement realista del fracas d'aquest disseny? Com deiem, tant la mort de Tirant, com ara la successió d'Hipòlit són els dos moments claus més conflictius i oberts a diferents interpretacions de la novel·la.
Les trames de les que Riquer anomena novel·les cavalleresques modelaren la trajectòria d'uns personatges d'extracció noble baixa, que representaren en la ficció el paper dominant que aquesta classe social ja no podia jugar en la realitat. Si Tirant tancava ficticiament i de manera idealitzant allò que històricament era una porta sense pany (el paper fet per una baixa i mitjana noblesa actives durant el període d'esplendor valencià), ?quines noves dreceres obria un personatge com Hipòlit? Tirant era el millor exemple d'aquesta defensa reivindicativa, i el testimoni de les possibilitats de professionalització de la baixa noblesa europea, la noblesa de Martorell. El personatge Tirant es despullava de la la lligadura de la concepció idealitzada del cavaller, i gestava un heroi pràctic i actiu. Però..., i Hipòlit?
Tirant, un cavaller de ficció imaginat, ens ha deixat testimoni amb la narració de la seua vida -!tan real, tan fantàstica!- d'uns ideals d'època, desigs exemplars i factibles de glòria absoluta. Malgrat la coexistència d'elements contradictoris, dels quals hem tractat de fer ressaltar en la nostra lectura, Tirant lo Blanc és un text grandiós i compacte. Resta sense dubte com la més important novel·la de tota la literatura catalana, la millor novel·la europea de tot el segle XV, i una de les més grans obres de la literatura universal.

[Font: Rafael Beltran http://parnaseo.uv.es/Tirant/Llegir_Tirant.html]

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
materials i recursos de literatura catalana: la novel·la cavalleresca: tirant lo blanc

# data[].attributes.attachment_link.title
Materials i recursos de Literatura catalana: La novel·la cavalleresca: Tirant lo Blanc

# data[].attributes.attachment_link.description
Preliminars: el Tirant lo Blanc de Joanot Martorell, o de Joanot Martorell i Martí Joan de Galba? Abans de començar la nostra lectura, ens enfrontarem al punt conflictiu de l'autoria de l'obra.

# data[].attributes.body
Els llibres de cavalleries

Les fonts del Tirant

Joanot Martorell i el Tirant lo Blanc al Cervantes virtual

Curial e güelfa (ppt) - Resum

Curial e güelfa (s.XV). Lletra UOC

# data[].attributes.attachment_link.title
Apunts de 1r de Batxillerat. TIRANT LO BLANC.docx

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joanot Martorell

Començar>

Tirant lo Blanc

Llengua catalana i literatura prof. Montserrat Capdevila

Índex

Orígens

Introducció

Novel·la cavalleresca

Llibres de cavalleries

Joanot Martorell

Tirant lo Blanc

Personatges

Estructura i trama

Novel·la total

Per saber-ne més

La novel·la cavalleresca

Les novel·les cavalleresquesEl segle XV va sorgir un altre gènere: la novel·la cavalleresca, gènere al qual situem l'obra anònima Curial e Güelfa i Tirant lo Blanc, de Joanot Martorell.Les novel·les cavalleresques no s'assemblen gens als llibres de cavalleries. El protagonista és també un cavaller fort i valent, però ho és en una mesura humana. El perfil psicològic no és lineal, sinó que són personatges amb virtuts i defectes. Les seves accions s'esdevenen d'una manera lògica, sense la intervenció d'elements meravellosos i màgics. Tot ocorre en paisatges coneguts i perfectament localitzables, i en un temps pròxim, sovint referenciat amb la participació o l'esment de personatges històrics. En definitiva, són novel·les versemblants que s'inspiren en la vida real de cavallers de l'època.En aquesta humanització de les novel·les cavalleresques, cal veure-hi la influència dels nous corrents estètics de procedència burgesa, que opten per una literatura inspirada en la realitat i, per tant, creïbles.

Orígens

La narrativa medieval en llengua romànica neix a França el segle XII, de poetes anònims coneixedors de la retòrica i la llengua llatina. Destinataris: lectura per a grups reduïts a la cort (nobles i clergues).Forma: noves rimades (octosíl·labs apariats).

Les primeres narracions en llengua no llatina varen ser traduccions de poemes èpics llatins.Escrites en llengua francesa, les dues primeres van ser:Roman de Tebes (s.XII)La Tebaida d'Estaci (s.I dC)Roman d'Ennes (s.XII)L'Eneida de Virgili (s.I dC)Roman significa traducció entesa com refer completament el text i donar-li nova forma i disposició.

1. Llibres decavalleries novel·lacavalleresca

Les ordres de cavalleria eren institucions amb gran prestigi, però al segle XV entren en crisi i perden vigència. Com a classe es manté per uns codis que són forçats i artificials en una societat que ha evolucionat.Suport literari al gran mite (ex: novel·les artúriques: rei Artús i els cavallers de la taula rodona).Una de les característiques destacades dels llibres de cavalleries és el seu caràcter meravellós, amb això la novel·la catalana és una excepció (novel·la cavalleresca, amb gran realisme i versemblança).Aquest fet va portar a fer una distinció entre llibres de cavalleries i novel·la cavalleresca.

1.Als llibres de cavalleries hiapareixen personatges arquetípics que són invencibles; a la novel·lacavalleresca són psicològicament més complexos: són valents però amb virtuts i capacitats de mesura humana.2. El temps narratiu als llibresde cavalleriaés llunyà i poc concret. Època situada en un passat remot. A la novel·la cavalleresca sol ser proper al lector de la novel·la, època coetània.3. Escenaris:cavalleria: exòtics, llunyans i imaginaris.cavalleresca: llocs concrets, paisatges coneguts i localitzables. Realisme.4. Història:cavalleria: no apareixen personatges ni episodis històrics. cavalleresca: poden aparèixer episodis reals i històrics.

Llibres de cavalleries novel·la cavalleresca (1)

5. Elements de la història:cavalleria: sovint hi apareixen mags, dracs, fades, encantaments i fets sobrenaturals com a partimportant de la història.cavalleresca: no hi acostumen a aparèixer fets fantàstics, només de manera esporàdica (exemple al Tirant: episodi de l'ambaixador Espèrcius que naufraga a una illa on hi ha un drac-princesa).6. L'amor:cavalleria: humor i erotisme. Amor cortès. Idealització de la dama. Sense elements còmics ni eròtics.cavalleresca: amor cortesà, però també burgès. Aparició d'elements còmics i eròtics, sobretot en les trames amoroses.

Llibres de cavalleries novel·la cavalleresca (2)

Es considera que l'episodi del rei Artús no és un element fantàstic en la novel·la, sinó que hi figura com un entremès teatral i per tant no trenca el constant realisme del Tirant.

7. Llengua i estilcavalleria: culte, elevat, to seriós i greu. Tots els personatges igual.cavalleresca: diferents registres depenent dels personatges i les situacions. To, en concret al Tirant lo Blanc, humorístic i irònic (menys en el tema de la cavalleria i la guerra).8. Personatges-cavallers:cavalleria: amb qualitats sobrehumanes, amb força i valors increïbles.cavalleresca: com a homes normals, sense virtuts extraordinàries.9. Llenguatge:cavalleria: retòric.cavalleresca: senzill i col·loquial.

Llibresde cavalleries novel·la cavalleresca (3)

Berberies: zona del nord d'Àfrica (s'anomenava així a l'Edat Mitjana).Carament: amb gran interès, insistència.Mafumet: Mahoma (secta mafumètica).Morisc: aràbicMorisma: gent musulmana.Delit: plaer (delitós-plaent).Febus: déu solar.Esponsalici: casamentViandes: menjarCèsar: governador màxim d'un imperi (comparteix amb l'Emperador)..Sebollir: enterrar

Síntesi

Era fill d'una família de la petita noblesa valenciana lligada a la cort ducal de Gandia i, sobretot, a la cort reial de Martí l'Humà.Era cavaller (com Tirant), per això coneixia el món que retratava.De família prestigiosa que es va arruïnar. La seva germana, Isabel Martorell, es va casar amb Ausiàs March, poeta coetani i amic.Va viatjar per Anglaterra, Portugal i Itàlia (col·laborà a la cort d'Alfons el Magnànim).Escriu lletres de batalla amb diferents cavallers (el seu cosí Joan de Montpalau -per una qüestió d'honor: haver deshonrat la seva germana Damiata-, Golçalbo d'Híxar i Felip de Bohil, ...).

2. Joanot Martorell

(València -o Gandia-, 1405-1465)

És un cavaller bregós i destre en les armes (té conflictes per la pèrdua de possessions i honor).S'empobreix i fins i tot practica el bandidatge.El 1453 és a Nàpols durant la caiguda de Constantinoble a mans dels turcs.Joanot Martorell va escriure el Tirant lo Blanc quan tenia uns 50 anys. No va veure publicada la novel·la. Va morir solter i sense descendència.El 1490 Martí Joan de Galba la va publicar a València. Durant molts anys es va considerar coautor de l'obra, ja que era dipositari del manuscrit que Martorell li va donar com a fiança pels diners que li havia deixat.

2. Joanot Martorell (2)

+ INFO

És una de les obres amb més renom i més prestigi, coneguda arreu del món. Fins i tot elQuixotse'n fa ressò amb l'elogi que en fa quan es cremen els llibres i aquest se salva de la crema.El seu prestigi es deu a diverses raons:La categoria de novel·la total que té l'obra (cavalleresca, històrica, eròtica...) amb una trama argumental rica i complexa.El realisme: hi apareixen personatges creïbles, psicològicament complexos.Diferents registres de parla.Humor i desmitificació, la ironia i les escenes amoroses jocoses i desvergonyides. Importància del món femení.

3. Tirant lo Blanc

([...] "por su estilo, es ésteel mejor libro del mundo: aquí comen los caballeros, y duermen y mueren en sus camas, y hacen testamento antes de su muerte, con otras cosas de que todos los demás libros deste género carecen").

Es descriuenexemples d'aventures cavalleresques a la vida real(la batalla entre Joan Tolsà i Joan Marrades; entre Genís Miquel i Pere Sarriera; la vida de don Pero Maça; la de Felip Boïl; la de Jaume de Vilaragut; la de Bernat de Vilarig). S'analitzen aspectes de la novel·la estretament vinculats amb la realitat (el setge de Rodes de 1444; l'odi contra els genovesos; episodis del nord d'Àfrica i de l'imperi grec; justes i tornejos; Constantinoble). S'esmenten casos de cavallers errants autèntics (Francí Desvalls, Pedro Vázquez de Saavedra).Es parla del llenguatge i de les relacions amoroses i d'altres aspectes relacionables amb la realitat: la vestimenta de Tirant i Carmesina, el menjar i la moneda.La novel·la tradueix, en definitiva, el somni de l'Europa occidental de tornar a veure Constantinoble en mans dels cristians. Des d'aquesta perspectiva es té en compte la religiositat de Tirant, que converteix musulmans al cristianisme en la seva etapa al nord d'Àfrica.

([...] "por su estilo, es ésteel mejor libro del mundo: aquí comen los caballeros, y duermen y mueren en sus camas, y hacen testamento antes de su muerte, con otras cosas de que todos los demás libros deste género carecen").

Es descriuenexemples d'aventures cavalleresques a la vida real(la batalla entre Joan Tolsà i Joan Marrades; entre Genís Miquel i Pere Sarriera; la vida de don Pero Maça; la de Felip Boïl; la de Jaume de Vilaragut; la de Bernat de Vilarig). S'analitzen aspectes de la novel·la estretament vinculats amb la realitat (el setge de Rodes de 1444; l'odi contra els genovesos; episodis del nord d'Àfrica i de l'imperi grec; justes i tornejos; Constantinoble). S'esmenten casos de cavallers errants autèntics (Francí Desvalls, Pedro Vázquez de Saavedra).Es parla del llenguatge i de les relacions amoroses i d'altres aspectes relacionables amb la realitat: la vestimenta de Tirant i Carmesina, el menjar i la moneda.La novel·la tradueix, en definitiva, el somni de l'Europa occidental de tornar a veure Constantinoble en mans dels cristians. Des d'aquesta perspectiva es té en compte la religiositat de Tirant, que converteix musulmans al cristianisme en la seva etapa al nord d'Àfrica.

Booktrailer

Les novel·les cavalleresquesEl segle XV va sorgir un altre gènere: la novel·la cavalleresca, gènere al qual situem l'obra anònima Curial e Güelfa i Tirant lo Blanc, de Joanot Martorell.Les novel·les cavalleresques no s'assemblen gens als llibres de cavalleries. El protagonista és també un cavaller fort i valent, però ho és en una mesura humana. El perfil psicològic no és lineal, sinó que són personatges amb virtuts i defectes. Les seves accions s'esdevenen d'una manera lògica, sense la intervenció d'elements meravellosos i màgics. Tot ocorre en paisatges coneguts i perfectament localitzables, i en un temps pròxim, sovint referenciat amb la participació o l'esment de personatges històrics. En definitiva, són novel·les versemblants que s'inspiren en la vida real de cavallers de l'època.En aquesta humanització de les novel·les cavalleresques, cal veure-hi la influència dels nous corrents estètics de procedència burgesa, que opten per una literatura inspirada en la realitat i, per tant, creïbles.

4. Estructura i trama del Tirant

Primera part: Tirant a Anglaterra

Segona part: Tirant a Sicília i a l'illa de Rodes

Quarta part:Tirant al Nord d'Àfrica

Tercera part:Tirant a l'imperi Grec

Cinquena part: Tirant torna a l'imperi Grec

Resum

La novel·la s'inicia amb el relat de Guillem de Varoic. En aquesta part, Tirant, un jove bretó, es dirigeix a Anglaterra per assistir a les festes celebrades amb motiu de les noces del rei amb la filla del rei de França. Viatja acompanyat del seu cosí Diafebus i de molts altres joves. Pel camí troba un ermità, Guillem de Varoic, que l'aconsella sobre l'ofici de cavaller. A Londres és armat cavaller i adquireix un gran prestigi, ja que és considerat el millor cavaller de les festes.

De retorn a Bretanya, rep la notícia del setge de Rodes per part dels turcs (fet real que ocorregué l'any 1444). Arma una nau i s'hi dirigeix, acompanyat per l'infant Felip, fill del rei de França. Un cop a Rodes, i després d'un seguit d'estratègies militars, Tirant allibera l'illa i fa fugir els turcs. Tirant ja no actua com un cavaller errant; a partir d'aquest moment és un militar, un famós capità. En aquest viatge, Felip s'enamora de Ricomana, l'hereva del tron sicilià. Ella dubta de la intel·ligència del seu enamorat, però al final acaba casant-s'hi i amb motiu de la boda se celebren unes grans festes. Després, Tirant i el rei de França emprenen una altra expedició contra els moros i conquereixen la ciutat de Tunis. Més tard, se'n torna a la Bretanya per visitar els seus pares i parents. Quan és un altre cop a Sicília, arriba una carta de l'emperador de Constantinoble demanant ajut.

Aquesta és la part més extensa de la novel·la. Tirant arriba a Constantinoble, responent a la demanda d'ajut de l'Emperador, per tal de lluitar contra els turcs que han iniciat la invasió de l'imperi grec. Aquest episodi també fa referència a un fet real, tot i que amb un desenllaç diferent del de la novel·la (en realitat, Constantinoble caigué a les mans dels turcs). De fet, l'autor sembla haver-se inspirat en l'expedició catalana a Orient comandada per Roger de Flor, cabdill dels almogàvers. A Constantinoble es desenvolupen dues trames paral·leles:d'una banda les campanyes militars que protagonitza Tirant lluitant contra els turcs;de l'altra, en l'àmbit de la cort, la història amorosa entre Tirant i Carmesina, la filla de l'Emperador, a la qual s'afegeixen les relacions amoroses d'altres personatges: Diafebus i Estefania, l'Emperadriu i Hipòlit.

Tirant s'enfada amb Carmesina per culpa d'un engany ordit per la Viuda Reposada i marxa cap al camp de batalla. La nau amb què viatja naufraga a les costes del nord d'Àfrica, on és fet captiu. Amb el temps fa valer la seva condició militar, participa en un seguit de campanyes i acaba convertint al cristianisme una gran quantitat de sarraïns.

Constantinoble encara era sota amenaça turca. Tirant s'hi dirigeix amb els seus aliats, venç els turcs i reconquereix tot l'imperi. L'Emperador l'accepta com a gendre, el nomena el seu hereu i li atorga el títol de Cèsar de l'Imperi. Però Tirant agafa una pulmonia que li provoca la mort, que li sobrevé al llit, després d'haver fet testament. En saber la notícia, moren de dolor l'Emperador i Carmesina.

Itineraris del Tirant lo Blanc

Es veu clarament el seu caràcter total (alternança d'episodis èpics, amorosos, irònics i dramàtics).Encara que parli de la vida de l'heroi, els episodis tenen certa autonomia argumental entre ells.Cal destacarla barreja de fets històrics i ficció i la importància del món de les dones.Tirant és simplement un home fort i valent que molts cops rep greus ferides i que després d'aconseguir el seu triomf militar i amorós mor d'una pulmonia corrent... i abans de morir redacta el seu testament (com qualsevol altre home de l'època).

Característiques

L'autor escriu amb molt coneixement del món de la cavalleria de l'època, el respecta i el glorifica en ocasions, però no es priva, de tant en tant, amb detalls grotescos i divertits, de ridiculitzar-lo.Contrasta l'amor juvenil passional amb un llenguatge moltes vegades recargolat i retòric (típic de l'època).No hi ha casualitat a la trama del Tirant, on en realitat no existeix la intriga. Sí que hi ha algunes escenes amb hipèrboles(p.ex. l'escena de la mort de Tirant).Els personatges del Tirant porten noms de persones reals de l'època, per tant es pot interpretar una intenció política (dolents = noms de nobles sicilians i napolitans... els bons porten noms del fidels al rei Ferran).

Característiques

Es descriuenexemples d'aventures cavalleresques a la vida real(la batalla entre Joan Tolsà i Joan Marrades; entre Genís Miquel i Pere Sarriera; la vida de don Pero Maça; la de Felip Boïl; la de Jaume de Vilaragut; la de Bernat de Vilarig). S'analitzen aspectes de la novel·la estretament vinculats amb la realitat (el setge de Rodes de 1444; l'odi contra els genovesos; episodis del nord d'Àfrica i de l'imperi grec; justes i tornejos; Constantinoble). S'esmenten casos de cavallers errants autèntics (Francí Desvalls, Pedro Vázquez de Saavedra).Es parla del llenguatge i de les relacions amoroses i d'altres aspectes relacionables amb la realitat: la vestimenta de Tirant i Carmesina, el menjar i la moneda.La novel·la tradueix, en definitiva, el somni de l'Europa occidental de tornar a veure Constantinoble en mans dels cristians. Des d'aquesta perspectiva es té en compte la religiositat de Tirant, que converteix musulmans al cristianisme en la seva etapa al nord d'Àfrica.

Personatgesrellevants

+ INFO

RicomanaFelip

La parella formada per Ricomana i Felip surt a la novel·la abans de l'arribada de Tirant a Constantinoble. Quan Tirant viatja cap a l'illa de Rodes, per alliberar-la delsetge a què la sotmeten els egipcis, s'ha endut Felip, el fill del rei de França que és una micatotxo ipoc discret. La nau s'atura a Sicília per agafar reforços i aquí la filla del rei, Ricomana, s'enamora del jove Felip. La noia dubta de la conveniència d'aquestes relacions, perquè intueix que Felip és una micabeneit però no n'acaba d'estar segura perquè Tirant, que no es mou del seu costat, el salva de totes les situacions compromeses.Vet aquí l'embolic que organitza Felip amb unesllesques de pa i com és capgirada la seva estupidesa per l'habilitat de Tirant.La prova definitiva la hi farà Ricomana: li prepara una cambra per dormir ambdos llits, un de pobre i rústec i un altre de ric i luxós. Segons el llit que Felip esculli per dormir, Ricomana decidirà si s'hi ha de casar o no.Se n'ha sortit, oi? I sense l'ajut de Tirant, aquesta vegada! Ricomana ja pot consentir que se celebri el matrimoni. I ho farà, malgrat l'opinió delfilòsof de Calàbria, home savi que Ricomana havia fet anar a buscar perquè li fes desaparèixer els dubtes.Més endavant, quan Felip ja serà rei de Sicília, ajudarà Tirant en alguna empresa guerrera. El Felip rei i cavaller actua, doncs, amb total saviesa i discreció. Fixeu-vos com actua elFelip-marit i què en pensa Ricomana del seu comportament.Aneu un segon, si cal, a lapàgina principal d'aquest bloc i repasseu elstres tipus d'amor de què parla Estefania. En quin col·locaríeu el de la parella formada per Ricomana i Felip? Per què?

Parelles literàries al Tirant

Tisbe i Píram: són dos joves amants de les Metamorfosis d'Ovidi, l'amor dels quals acaba tràgicament per les malvolences de les seves famílies.Floris i Blancaflor: Amb Floris i Blancaflor comença l'enumeració de parelles d'enamorats cèlebres de la literatura antiga i medieval, que es caracteritzen per les dificultats i infelicitats amatòries, o per les funestes conseqüències dels seus amors. Floris i Blancaflor apareixen per primera vegada a la narració francesa Floire et Blancheflor:són dos joves predestinats a l'amor des del dia del seu naixement, però que es troben obligats a separar-se a causa de les seves oposades religions.Dido i Eneas: Dido és la reina de Cartago de l'Eneidade Virgili, que se suïcida per Enees, que, indiferent a la seva passió, decideix abandonar-la per anar a fundar Roma.Tristany i Isolda: Tristany i Isolda (esposa del rei Marc de Cornualla, oncle de Tristany) es veuen condemnats a un desastrat amor per haver begut per equivocació una màgica poció amorosa. La seva història s'explica al Romanç de Tristany i Isolda, poema narratiu escrit en francès al segle XII.Ginebra i Lançalot: Lancelot és el més singular cavaller artúric, que s'enamora de Ginebra, l'esposa del rei Artús, amb la qual viu una apassionada relació amorosa, que apareix en diverses obres de Chrétien de Troyes, novel·lista en vers que inicià el cicle de les novel·les artúriques al segle XII.Font: A. Carré. Connexions literàries del Tirant

Carmesina (noia de 14 anys), filla de l'emperador. És innocent, tendra, encara que una mica reprimida. Carmesina és com la dama idealitzada de les cançons d'amor trobadoresques: d'una gran bellesa (rossa, blanca i de llavis vermells) però en el fons inassequible. Ha estat educada segons els dictats de l'església i les convencions socials, o sigui que no es deixa anar del tot. Carmesina té por per culpa de la ideologia que li han imbuït, però també perquè Tirant és un cavaller de condició social molt inferior a la seva i això no està ben vist. La solució que té per fer disminuir la diferència és proporcionar riquesa a Tirant, que de retruc li atorgaran poder.

Tirant (20-21 anys) representa tots els valors de la cavalleria: l'honor, la lleialtat, el valor, la pietat, el sentit de la justícia, la defensa dels dèbils, la cortesia, la gentilesa.... Demostrant la seva vàlua, ha arribat a ser cavaller i, d'aquesta manera, ha aconseguit pujar d'escala social.S'enamora de Carmesina d'una manera sobtada, intensa i dolorosa. Aquest enamorament constitueix un punt d'inflexió en la novel·la perquè provoca un canvi radical en el protagonista. A partir d'aquí deixa de ser el cavaller valent que ha guanyat totes les batalles, el cavaller ideal que no vol riqueses ni favors perquè l'únic que busca és triomf i glòria. Tirant cau de quatre potes en el tipus d'enamorament que havien exaltat els trobadors en els seus versos: un enamorament intens i magnífic, que fa perdre el seny. Tirant, abans d'enamorar-se, criticava els enamorats i considerava que aquesta mena d'amor tan intens era només un estat d'ofuscació mental. Ara és ell qui en pateix els símptomes (pèrdua de gana, abatiment, neguit...). Es converteix en un personatge valent a la guerra però covard quan està entre les dames i poc decidit enmig dels llençols.

Estefania i DiafebusEstefania és dama de la cort, filla del duc de Macedònia, donzella i amiga de Carmesina. Diafebus és cosí, company d'armes i confident d'amor de Tirant, gran conestable i comte de Sant Àngel. Ells dos són una de les parelles que funcionen més bé a la novel·la. Es declaren, es casen en secret (les bodes sordes) i a mitja novel·la es casen públicament (i obtenen de l'Emperador el ducat de Macedònia.)Estefania teoritza sobre l'amor sense oblidar-se de posar-lo en pràctica. A la novel·la, triomfa l'amor "viciós" que descriu, sense cap mena de condemna moral per part del narrador. La noia segueix les pautes donades pels tractats amorosos del moment: primer esperances, després besades, a continuació abraçades i, per últim, el coit.

Estefania i DiafebusEstefania és dama de la cort, filla del duc de Macedònia, donzella i amiga de Carmesina. Diafebus és cosí, company d'armes i confident d'amor de Tirant, gran conestable i comte de Sant Àngel. Ells dos són una de les parelles que funcionen més bé a la novel·la. Es declaren, es casen en secret (les bodes sordes) i a mitja novel·la es casen públicament (i obtenen de l'Emperador el ducat de Macedònia.)Estefania teoritza sobre l'amor sense oblidar-se de posar-lo en pràctica. A la novel·la, triomfa l'amor "viciós" que descriu, sense cap mena de condemna moral per part del narrador. La noia segueix les pautes donades pels tractats amorosos del moment: primer esperances, després besades, a continuació abraçades i, per últim, el coit.

La donzella de Carmesina, és el personatge més seductor, vital i juganer. Benintencionada i activa, fa d'alcavota en els amors de la seva senyora i dóna consells als enamorats, els diu com han d'actuar. Per exemple, a Carmesina li insisteix que es deixi seduir i a Tirant li demana que sigui agosarat. A tots dos els recomana que aprofitin el temps, que visquin el present, sense mirar ni el passat ni el futur. Els parlaments del personatge sempre van lligats a la satisfacció del desig. Per això el seu llenguatge és espontani, col·loquial, fresc, propi de la llengua oral, ple d'exclamacions, diminutius, frases fetes o eufemismes.Exemple de la picardia de Plaerdemavida (capítols 162-163):Hi ha dues parelles d'enamorats: Tirant i Carmesina i Diafebus i Estefania. Aquesta darrera s'inventa una trobada amorosa de tots quatre, en dos llits diferents, evidentment. Ella ja sap que consumarà el matrimoni secret (bodes sordes). El narrador explica l'anada nocturna dels cavallers a la cambra de les donzelles, els fa passar a dins i tanca la porta als nassos del lector. Després, Plaerdemavida relata amb picardia que ha tingut un somni i comença a explicar-lo. El somni és la descripció amb pèls i senyals de la trobada amorosa, ella els ha espiat pel forat del pany. Les altres dones riuen perquè saben que la minyona les va espiar de debò.Exemple de Plaerdemavida actuant com una alcavota (capítol 231-233). Amaga Tirant en una caixa que deixa mig oberta de manera estratègica perquè pugui contemplar el bany nocturn de la princesa. Després fa banyar Carmesina i, mentre es banya, Plaerdemavida enceta un diàleg excitant amb la princesa que té per objectiu incitar-la a acceptar en Tirant. A continuació li fa menjar un ressopó d'aliments afrodisíacs i després la fica al llit. Quan està mig adormida, hi fa entrar Tirant, despullat, i ella es col·loca al capçal del llit, dreta, amb una mà al damunt del cap de Tirant. Ell acarona la seva estimada i està atent a la pressió de la mà de Plaerdemavida, que li indica quan s'ha d'aturar per no despertar-la. En tota aquesta llarga escena, Plaerdemavida alliçona Tirant perquè aprengui com s'ha de comportar. La noia toca la princesa, però no és pas una escena lèsbica, sinó que acaricia i besa perquè en Tirant n'aprengui. Quan es descobreix tot i Tirant ha de fugir corrents, cau per la finestra i es trenca la cama.Plaerdemavida "tonteja" amb l'Emperador, li agrada Diafebus, però s'acabarà casant (a instàncies de Tirant) amb el senyor d'Agramunt i seran reis de Fes.

És la dida de Carmesina, una dona vella, de l'edat de l'Emperadriu. És un personatge intrigant que actua amb astúcia i perversió i, alhora, és el personatge més dissortat. És l'únic personatge femení que és jutjat per l'autor, però no ho és per la seva conducta, sinó per la seva maldat, que té efectes tràgics en altres personatges. S'enamora d'en Tirant i, com que no és corresposta, s'inventa argúcies per destruir l'amor de Tirant i Carmesina (per exemple, és tan pèrfida, que explica a Tirant que una vegada va ajudar Carmesina a avortar-Cap 268). L'escena clau és l'engany a l'hort amb l'esclau hortolà Lauseta (pàg. 204).

És un personatge bastant insegur amb si mateix, jove, però sense gaire experiència i s'expressa amb un llenguatge culte i ben refinat. Ell mateix declara el seu amor a l'Emperadriu.

És qui reclama la presència de Tirant per salvar l'imperi. És un home culte i educat i es preocupa pels problemes de la cort. És a la vegada el pare de Carmesina.Aquest personatge és l'emperador de l'imperi de Constantinoble.No se n'adona del que passa al seu voltant i acaba morint de pena per Tirant i Carmesina.

Perfil psicològic:És una dona de caràcter fort i segur.És una persona noble i honesta, encara que tingui una relació extramatrimonial.Es mostra amable i generosa amb tothom.Es mostra com un personatge real amb sentiments, virtuts i defectes.Relació amb els altres personatges:Tirant i l'emperadriu mantenen una relació de cortesia, ja que és l'esposa de l'Emperador i la mare de Carmesina.Carmesina i l'emperadriu són mare i filla.Emperador i Emperadriu: mantenen una relació més racional, de marit i muller.Emperadriu amb Estefania: és la seva neboda.L'Emperadriu té la confiança de la Viuda Reposada, una mare que deixa la seva filla per cuidar Carmesina. Tampoc s'espera ni sap res de les veritables intencions malvades de la Viuda.Emperadriu i Hipòlit: és potser la relació més forta de la novel·la, ja que ningú espera que l'Emperadriu, muller i fidel i esposa del gran Monarca mantingui relacions sexuals amb el jove cavaller Hipòlit. L'Emperadriu pren l'Hipòlit com a fill amb el consentiment de l'Emperador, després d'haver mantingut relacions de pur desig sexual. L'Emperador no arriba a saber mai la relació adúltera.

Vet aquí la parella protagonista de la història. La descripció dels seus amors omple algunes de les pàgines més divertides de l'obra de Joanot Martorell, que podreu llegir amb una mica de paciència. Som-hi?Tota relació d'amor comença amb una declaració: és la manera de compartir amb l'altre (o l'altra) l'enamorament que ja fa temps que se sent amb força. Vegeu de quina manera més delicada, original i esplèndida Tirantes declara a Carmesina.Què us ha semblat? Quina promesa d'acostament físic ha fet Carmesina al seu cavaller?Acostem-los físicament, doncs. Hi ha una escena memorable de la novel·la on se'ns explica què passa la primera nit que Tirant i Carmesina dormen junts. Som alcastell de Malveí, després de la batalla que Tirant ha guanyat als turcs. Al castell hi ha Carmesina i les seves donzelles, Estefania i Plaerdemavida. Totes tres han de tornar aviat a Constantinoble. Estefania té una idea per disminuir la pena que la separació causa en els enamorats: a la nit, Diafebus i Tirant anirana la cambra de les donzelles, i a veure què s'hi esdevé.Per què penseu que Tirant i Carmesina no han consumat l'amor en una ocasió tan bona? I fixeu-vos en un detall, que demostra elgran saber novel·lístic de Martorell: el narrador no explica directament els fets, sinó que fa que els narri un personatge,Plaerdemavida, que fingeix que ha tingutun somni quan el que ha fet en realitat és espiar pel forat del pany!Hi ha una altra escena del festeig entre Tirant i Carmesina en què es produeixen una sèrie detocaments... que culminen pàgines més endavant de la novel·la. Una nit, Tirant pot contemplar d'amagatcom es banya Carmesina a la seva cambra, gràcies a l'astúcia de Plaerdemavida... Després d'aquesta escena devoyeurisme, Plaerdemavida introdueix Tirant al llit de la Princesa mentre aquesta dorm. Amb una mà agafa el cap de Tirant i amb l'altra el de Carmesina.Tirant va acariciant el cos de la seva estimada fins que la pressió de la mà de Plaerdemavida li indica que s'aturi perquè l'altra es podria despertar... El final de l'episodi el teniuaquí.Com interpreteu la reacció dela Viuda Reposada? Aquest personatge ens permet parlar d'una cosa fonamental: l'edat dels protagonistes. Pel que sabem, Tirant ha de tenir uns26 o 27 anys. En un dels capítols que heu llegit aquí (el 229), se'ns informa que Carmesina té 14 anys i mig. Com que Tirant en porta 4 i mig a Constantinoble, podem deduir que el dia que Tirantse'n va enamorar, Carmesina devia tenir uns 9 anyets... I la Viuda Reposada va serla didade Carmesina. Quants anys li feu?Un bon dia, Tirant i Carmesinaes casen en secret, com podeu llegir al resum de l'argument. Elmatrimoni secret era una pràctica habitual a l'època, que acostumava a acabar-se amb un matrimoni públic i legal, passat un temps. Doncs al final de la novel·la,l'Emperador atorgarà a Tirant la mà de la seva filla.Els ha costat, però Tirant i Carmesina acaben perconsumar el matrimoni! Llegiu-ho amb atenció, que n'hi ha per sucar-hi pa!Torneu un moment a la pàgina principal d'aquest bloc i repasseu els tres tipus d'amor de què parla Estefania. En quin considereu que s'ha d'incloure el de Tirant i Carmesina: en el virtuós, el profitós o el viciós? Per què? Si us falten arguments, podeu veure quina concepció de l'amor té Carmesina i considerar l'aventura de Tirant i Maragdina, al nord d'Àfrica.Font: A. Carré

Una de les parelles quefuncionen més bé a la novel·la és la formada per Estefania, donzella de la Princesa Carmesina, i Diafebus, cosí de Tirant queha estat nomenat Gran Conestable i comte de Sant Àngel per l'Emperador de Constantinoble.Estefania i Diafebus s'handeclarat el seu amor l'un a l'altra. I a mitja novel·laes casen a la cort i obtenen de l'Emperador el ducat de Macedònia. Com que les coses els van molt bé, Estefania es decidirà a col·laborar amb Plaerdemavida perquè els amors de Tirant i Carmesina coneguin l'èxit (i l'èxtasi).Però abans d'arribar en aquestfinal feliç, Estefania i Diafebus han fet bàsicament dues coses: Casar-se en secret: Estefania ha escritun albarà a Diafebus que és com una acta del matrimoni secret.Lliurar-se del tot a l'amor. L'episodi fonamental d'aquesta relació amorosa té lloc al castell de Malveí i és explicat perPlaerdemavida com si hagués estatun somni. Segur que ja sabeu quin paper fan els somnis a la novel·la. Si no ho recordeu i voleu descobrir-ho, cliqueuaquí.Torneu un moment a lapàgina principal d'aquest bloc i repasseu elstres tipus d'amor de què parla Estefania. En quin considereu que s'ha d'incloure el d'Estefania i Diafebus? Ja heu vist que Estefania ha manifestat clarament les seves preferències...Quipren la iniciativa en aquesta relació amorosa? Penseu que això té alguna cosa a veure amb algunes de les altres relacions de la novel·la, com la de Tirant i Carmesina o la de l'Emperadriu i el jove Hipòlit?Si voleu remenar bibliografia sobre el paper de l'amor i de les dones a l'obra de Martorell, busqueu-laaquí.Font: A. Carré

L'Emperadriu, la mare de Carmesina, s'enamora d'Hipòlit, un jove que ha arribat a Constantinoble amb Tirant i que té reservat un brillant futur. Calculeu la diferència d'edat que hi ha entre la parella! A més, el narrador es refereix sovint a l'Emperadriu amb l'adjectiu de "vella". Però anem a pams.Llegiu aquí el capítol on comencen els amors de l'Emperadriu amb Hipòlit. Com podreu comprovar, ja que l'Emperadriu és una dona experta perquè està casada, en aquest cas no hi ha ni matrimoni secret ni resistències a la consumació: van per feina, aquest parell!Després del que acabeu de llegir, Hipòlit es passa quinze dies amagat a la cambra de l'Emperadriu, lliurant-se a tota mena de jocs amorosos... i l'Emperador no sabrà mai res de tot això (pel que sembla, va ser l'únic: ja passa que aquell que ha de saber una cosa és l'últim a assabentar-se'n).La novel·la s'acaba amb la mort de Tirant, Carmesina i l'Emperador. Aquí jugarà un paper important Hipòlit, el més important de tota la seva vida. Ho podeu llegir alresum de l'argument.Torneu un moment a lapàgina principal d'aquest bloc i repasseu elstres tipus d'amorde què parla Estefania. On inclouríeu la parella formada per l'Emperadriu i Hipòlit? Penseu que la classificació que en feu dependrà en aquest cas del personatge que considereu que ha pres la iniciativa.Tres detalls:La primera i gran nit que comparteixen l'Emperadriu i Hipòlit, podem pensar que la dona s'ha pres una substància afrodisíaca. Mireuaquí iaquí el que es beu. I ara, fixeu-vosquè pren Carmesina després del bany, aquella nit que Plaerdemavida li fica Tirant al llit. Éscasualitat o no?Hipòlit és un jove d'èxit: Plaerdemavida també n'estava enamorada, però ell no ho ha sabut mai. Ho explica en el capítol aquell que fingeix que ha tingut unsomni...Al principi d'aquesta pàgina hem fet referència a ladiferència d'edat entre l'Emperadriu i Hipòlit: ella podria ser ben bé la seva mare. Hi hareferències literàries al darrere de l'episodi.Font: A. Carré

La parella formada per Ricomana i Felip surt a la novel·la abans de l'arribada de Tirant a Constantinoble. Quan Tirant viatja cap a l'illa de Rodes, per alliberar-la del setge a què la sotmeten els egipcis, s'ha endut Felip, el fill del rei de França que és una mica totxo i poc discret. La nau s'atura a Sicília per agafar reforços i aquí la filla del rei, Ricomana, s'enamora del jove Felip. La noia dubta de la conveniència d'aquestes relacions, perquè intueix que Felip és una mica beneit però no n'acaba d'estar segura perquè Tirant, que no es mou del seu costat, el salva de totes les situacions compromeses.Vet aquí l'embolic que organitza Felip amb unesllesques de pa i com és capgirada la seva estupidesa per l'habilitat de Tirant.La prova definitiva la hi farà Ricomana: li prepara una cambra per dormir ambdos llits, un de pobre i rústec i un altre de ric i luxós. Segons el llit que Felip esculli per dormir, Ricomana decidirà si s'hi ha de casar o no.Se n'ha sortit, oi? I sense l'ajut de Tirant, aquesta vegada! Ricomana ja pot consentir que se celebri el matrimoni. I ho farà, malgrat l'opinió delfilòsof de Calàbria, home savi que Ricomana havia fet anar a buscar perquè li fes desaparèixer els dubtes.Més endavant, quan Felip ja serà rei de Sicília, ajudarà Tirant en alguna empresa guerrera. El Felip rei i cavaller actua, doncs, amb total saviesa i discreció. Fixeu-vos com actua elFelip-marit i què en pensa Ricomana del seu comportament.Aneu un segon, si cal, a lapàgina principal d'aquest bloc i repasseu elstres tipus d'amor de què parla Estefania. En quin col·locaríeu el de la parella formada per Ricomana i Felip? Per què?Font: A. Carré

Tisbe i Píram: són dos joves amants de les Metamorfosis d'Ovidi, l'amor dels quals acaba tràgicament per les malvolences de les seves famílies.Floris i Blancaflor: Amb Floris i Blancaflor comença l'enumeració de parelles d'enamorats cèlebres de la literatura antiga i medieval, que es caracteritzen per les dificultats i infelicitats amatòries, o per les funestes conseqüències dels seus amors. Floris i Blancaflor apareixen per primera vegada a la narració francesa Floire et Blancheflor:són dos joves predestinats a l'amor des del dia del seu naixement, però que es troben obligats a separar-se a causa de les seves oposades religions.Dido i Eneas: Dido és la reina de Cartago de l'Eneidade Virgili, que se suïcida per Enees, que, indiferent a la seva passió, decideix abandonar-la per anar a fundar Roma.Tristany i Isolda: Tristany i Isolda (esposa del rei Marc de Cornualla, oncle de Tristany) es veuen condemnats a un desastrat amor per haver begut per equivocació una màgica poció amorosa. La seva història s'explica al Romanç de Tristany i Isolda, poema narratiu escrit en francès al segle XII.Ginebra i Lançalot: Lancelot és el més singular cavaller artúric, que s'enamora de Ginebra, l'esposa del rei Artús, amb la qual viu una apassionada relació amorosa, que apareix en diverses obres de Chrétien de Troyes, novel·lista en vers que inicià el cicle de les novel·les artúriques al segle XII.Font: A. Carré. Connexions literàries del Tirant

Novel·la cavalleresca>Se centra en la biografia d'un cavaller.Descriu els seus combats i les estratègies militars (el propi Martorell aprofita la seva experiència).No és un cavaller idealitzat tot i que és imaginari.Els esdeveniments s'expliquen a través de la raó i sempre dins dels límits de la versemblança. 2. Novel·la social i de costums>Representa diferents estaments socials de l'època.Mostra costums i usos típics de la societat que desembocarà en el Renaixement.

5. Tirant lo Blanc: novel·la total

3. Novel·la pragmàtica>Té elements de tractat i de manual:Del usos i costums dels cavallers:Com presentar-se a la cort.Com tractar les dames.Com escriure una carta amorosa.Com lluitar i comportar-se en un torneig festiu,d'estratègies de combats, de les armes, rituals de les batalles.Com escriure una lletra de batalla.Com fer un discurs en públic.

La vida cavallerescaL'arnès del cavallerEls perills de la cavalleriaLes guerres entre cavallersEls ordes de cavalleriaEls passos d'armesEls vots cavallerescosEl torneig, la justa i la caçaFont: A. Carré

4. Sentimental i eròtica>Hi ha elements com desfloraments. Adulteris, voyeurisme, lesbianisme presentats amb tota normalitat i llibertat.Matrimonis secrets primerament entre Diafebus i Estefania i posteriorment entre Tirant i Carmesina (bodes sordes).Alcavoteria pràctica de Plaerdemavida = Celestina.5. Psicològica>Anàlisi profunda de personatges que no responen a arquetipus prefixats. Presència del món oníric: subconscient dels somnis (el somni de Plaerdemavida).6. Històrica>S'identifica la geografia d'Anglaterra i del nord d'Àfrica. Relació amb fets reals.Documenta alguns personatges reals contemporanis a l'autor com Ciprés de Partenó.

Parelles literàries

Tisbe i Píram: són dos joves amants de les Metamorfosis d'Ovidi, l'amor dels quals acaba tràgicament per les malvolences de les seves famílies.Floris i Blancaflor: Amb Floris i Blancaflor comença l'enumeració de parelles d'enamorats cèlebres de la literatura antiga i medieval, que es caracteritzen per les dificultats i infelicitats amatòries, o per les funestes conseqüències dels seus amors. Floris i Blancaflor apareixen per primera vegada a la narració francesa Floire et Blancheflor:són dos joves predestinats a l'amor des del dia del seu naixement, però que es troben obligats a separar-se a causa de les seves oposades religions.Dido i Eneas: Dido és la reina de Cartago de l'Eneidade Virgili, que se suïcida per Enees, que, indiferent a la seva passió, decideix abandonar-la per anar a fundar Roma.Tristany i Isolda: Tristany i Isolda (esposa del rei Marc de Cornualla, oncle de Tristany) es veuen condemnats a un desastrat amor per haver begut per equivocació una màgica poció amorosa. La seva història s'explica al Romanç de Tristany i Isolda, poema narratiu escrit en francès al segle XII.Ginebra i Lançalot: Lancelot és el més singular cavaller artúric, que s'enamora de Ginebra, l'esposa del rei Artús, amb la qual viu una apassionada relació amorosa, que apareix en diverses obres de Chrétien de Troyes, novel·lista en vers que inicià el cicle de les novel·les artúriques al segle XII.Font: A. Carré. Connexions literàries del Tirant

Pàg. 159.

Antigament, relacions sexuals entre dos enamorats abans del matrimoni, amb la promesa de casar-se, davant de testimonis, en un futur proper.Al Tirant lo Blanchi ha dos episodis de bodes sordes: les d'Estefania amb Diafebus (pàg. 139) i les de la princesa Carmesina amb Tirant (pàg. 201).També: noces sordes

La donzella de Carmesina, és el personatge més seductor, vital i juganer. Benintencionada i activa, fa d'alcavota en els amors de la seva senyora i dóna consells als enamorats, els diu com han d'actuar. Per exemple, a Carmesina li insisteix que es deixi seduir i a Tirant li demana que sigui agosarat. A tots dos els recomana que aprofitin el temps, que visquin el present, sense mirar ni el passat ni el futur. Els parlaments del personatge sempre van lligats a la satisfacció del desig. Per això el seu llenguatge és espontani, col·loquial, fresc, propi de la llengua oral, ple d'exclamacions, diminutius, frases fetes o eufemismes.Exemple de la picardia de Plaerdemavida (capítols 162-163):Hi ha dues parelles d'enamorats: Tirant i Carmesina i Diafebus i Estefania. Aquesta darrera s'inventa una trobada amorosa de tots quatre, en dos llits diferents, evidentment. Ella ja sap que consumarà el matrimoni secret (bodes sordes). El narrador explica l'anada nocturna dels cavallers a la cambra de les donzelles, els fa passar a dins i tanca la porta als nassos del lector. Després, Plaerdemavida relata amb picardia que ha tingut un somni i comença a explicar-lo. El somni és la descripció amb pèls i senyals de la trobada amorosa, ella els ha espiat pel forat del pany. Les altres dones riuen perquè saben que la minyona les va espiar de debò.Exemple de Plaerdemavida actuant com una alcavota (capítol 231-233). Amaga Tirant en una caixa que deixa mig oberta de manera estratègica perquè pugui contemplar el bany nocturn de la princesa. Després fa banyar Carmesina i, mentre es banya, Plaerdemavida enceta un diàleg excitant amb la princesa que té per objectiu incitar-la a acceptar en Tirant. A continuació li fa menjar un ressopó d'aliments afrodisíacs i després la fica al llit. Quan està mig adormida, hi fa entrar Tirant, despullat, i ella es col·loca al capçal del llit, dreta, amb una mà al damunt del cap de Tirant. Ell acarona la seva estimada i està atent a la pressió de la mà de Plaerdemavida, que li indica quan s'ha d'aturar per no despertar-la. En tota aquesta llarga escena, Plaerdemavida alliçona Tirant perquè aprengui com s'ha de comportar. La noia toca la princesa, però no és pas una escena lèsbica, sinó que acaricia i besa perquè en Tirant n'aprengui. Quan es descobreix tot i Tirant ha de fugir corrents, cau per la finestra i es trenca la cama(pàg. 182).

Es descriuenexemples d'aventures cavalleresques a la vida real(la batalla entre Joan Tolsà i Joan Marrades; entre Genís Miquel i Pere Sarriera; la vida de don Pero Maça; la de Felip Boïl; la de Jaume de Vilaragut; la de Bernat de Vilarig). S'analitzen aspectes de la novel·la estretament vinculats amb la realitat (el setge de Rodes de 1444; l'odi contra els genovesos; episodis del nord d'Àfrica i de l'imperi grec; justes i tornejos; Constantinoble). S'esmenten casos de cavallers errants autèntics (Francí Desvalls, Pedro Vázquez de Saavedra).Es parla del llenguatge i de les relacions amoroses i d'altres aspectes relacionables amb la realitat: la vestimenta de Tirant i Carmesina, el menjar i la moneda.La novel·la tradueix, en definitiva, el somni de l'Europa occidental de tornar a veure Constantinoble en mans dels cristians. Des d'aquesta perspectiva es té en compte la religiositat de Tirant, que converteix musulmans al cristianisme en la seva etapa al nord d'Àfrica.Font: A. Carré

Es descriuenexemples d'aventures cavalleresques a la vida real(la batalla entre Joan Tolsà i Joan Marrades; entre Genís Miquel i Pere Sarriera; la vida de don Pero Maça; la de Felip Boïl; la de Jaume de Vilaragut; la de Bernat de Vilarig). S'analitzen aspectes de la novel·la estretament vinculats amb la realitat (el setge de Rodes de 1444; l'odi contra els genovesos; episodis del nord d'Àfrica i de l'imperi grec; justes i tornejos; Constantinoble). S'esmenten casos de cavallers errants autèntics (Francí Desvalls, Pedro Vázquez de Saavedra).Es parla del llenguatge i de les relacions amoroses i d'altres aspectes relacionables amb la realitat: la vestimenta de Tirant i Carmesina, el menjar i la moneda.La novel·la tradueix, en definitiva, el somni de l'Europa occidental de tornar a veure Constantinoble en mans dels cristians. Des d'aquesta perspectiva es té en compte la religiositat de Tirant, que converteix musulmans al cristianisme en la seva etapa al nord d'Àfrica.Font: A. Carré

Ai, l'amor! En podríem dir tantes coses! Hi ha una definició molt il·lustrativa d'un expert medieval en el tema, anomenat Andreu el Capellà, que va escriure a finals del segle XII. Deia que "l'amor és una passió que comença amb la contemplació de la bellesa de l'altre sexe".Tenim, doncs, labellesa. I lamirada de l'enamorat com a primer pas per introduir-se en el camí de l'amor. Però l'amor és unapassió, i això vol dir també patiment. L'amor comportarà, per tant, un grau elevat de sofriment i serà viscut i descrit com unamalaltia. Justament, tot això és el que li va passar a Tirant (i a tants d'altres!).Podríem parlar de com era l'amor per alstrobadors i lestrobairitz, poetes dels segles XII i XIII que entenien l'amor com ellliurament (sobretot espiritual) i l'obediència a la persona estimada, que era objecte de tots els elogis en els versos que escrivien. Aquest era l'amor a què es lliuraven les dames i els cavallers, tant els de la realitat com els de la ficció.Al Tirant lo Blanc trobarem alguna cosa de tot això. Al capítol 127 de la novel·la, Estefania (una donzella de la princesa Carmesina), declara que hi ha tres tipus d'amor:1. L'amor virtuós. Que s'esdevé quan un senyor "molt favorit e cavaller molt virtuós" estima una donzella, per la qual fa danses, justes i batalles. És el tipus d'amor que s'acosta més al dels trobadors.2. L'amor profitós. Que es dóna quan un gentilhome "o cavaller d'antic llinatge e molt virtuós" estima una donzella per treure'n algun tipus de profit (social o econòmic). Aquest tipus d'amor és per a Estefania rebutjable.3.L'amor viciós. La donzella (fixeu-vos que aquí és ella qui pren la iniciativa) estima el gentilhome o el cavaller "per son delit". L'objectiu és aplegar-se "al llit encortinat amb los llançols ben perfumats" per obtenir tot el plaer que es pugui... Aquest és el tipus d'amor que més li agrada a Estefania.Nosaltres ens mirarem la novel·la des d'aquesta perspectiva. Si abans de començar voleu informació bibliogràfica, cliqueu aquí i en trobareu. I si no, deixeu-ho córrer, que sempre hi ha temps...Font: A. Carré

Antigament, relacions sexuals entre dos enamorats abans del matrimoni, amb la promesa de casar-se, davant de testimonis, en un futur proper.Al Tirant lo Blanchi ha dos episodis de bodes sordes: les d'Estefania amb Diafebus (pàg. 139) i les de la princesa Carmesina amb Tirant (pàg. 201).També: noces sordes

Es descriuenexemples d'aventures cavalleresques a la vida real(la batalla entre Joan Tolsà i Joan Marrades; entre Genís Miquel i Pere Sarriera; la vida de don Pero Maça; la de Felip Boïl; la de Jaume de Vilaragut; la de Bernat de Vilarig). S'analitzen aspectes de la novel·la estretament vinculats amb la realitat (el setge de Rodes de 1444; l'odi contra els genovesos; episodis del nord d'Àfrica i de l'imperi grec; justes i tornejos; Constantinoble). S'esmenten casos de cavallers errants autèntics (Francí Desvalls, Pedro Vázquez de Saavedra).Es parla del llenguatge i de les relacions amoroses i d'altres aspectes relacionables amb la realitat: la vestimenta de Tirant i Carmesina, el menjar i la moneda.La novel·la tradueix, en definitiva, el somni de l'Europa occidental de tornar a veure Constantinoble en mans dels cristians. Des d'aquesta perspectiva es té en compte la religiositat de Tirant, que converteix musulmans al cristianisme en la seva etapa al nord d'Àfrica.Font: A. Carré

La donzella de Carmesina, és el personatge més seductor, vital i juganer. Benintencionada i activa, fa d'alcavota en els amors de la seva senyora i dóna consells als enamorats, els diu com han d'actuar. Per exemple, a Carmesina li insisteix que es deixi seduir i a Tirant li demana que sigui agosarat. A tots dos els recomana que aprofitin el temps, que visquin el present, sense mirar ni el passat ni el futur. Els parlaments del personatge sempre van lligats a la satisfacció del desig. Per això el seu llenguatge és espontani, col·loquial, fresc, propi de la llengua oral, ple d'exclamacions, diminutius, frases fetes o eufemismes.Exemple de la picardia de Plaerdemavida (capítols 162-163):Hi ha dues parelles d'enamorats: Tirant i Carmesina i Diafebus i Estefania. Aquesta darrera s'inventa una trobada amorosa de tots quatre, en dos llits diferents, evidentment. Ella ja sap que consumarà el matrimoni secret (bodes sordes). El narrador explica l'anada nocturna dels cavallers a la cambra de les donzelles, els fa passar a dins i tanca la porta als nassos del lector. Després, Plaerdemavida relata amb picardia que ha tingut un somni i comença a explicar-lo. El somni és la descripció amb pèls i senyals de la trobada amorosa, ella els ha espiat pel forat del pany. Les altres dones riuen perquè saben que la minyona les va espiar de debò.Exemple de Plaerdemavida actuant com una alcavota (capítol 231-233). Amaga Tirant en una caixa que deixa mig oberta de manera estratègica perquè pugui contemplar el bany nocturn de la princesa. Després fa banyar Carmesina i, mentre es banya, Plaerdemavida enceta un diàleg excitant amb la princesa que té per objectiu incitar-la a acceptar en Tirant. A continuació li fa menjar un ressopó d'aliments afrodisíacs i després la fica al llit. Quan està mig adormida, hi fa entrar Tirant, despullat, i ella es col·loca al capçal del llit, dreta, amb una mà al damunt del cap de Tirant. Ell acarona la seva estimada i està atent a la pressió de la mà de Plaerdemavida, que li indica quan s'ha d'aturar per no despertar-la. En tota aquesta llarga escena, Plaerdemavida alliçona Tirant perquè aprengui com s'ha de comportar. La noia toca la princesa, però no és pas una escena lèsbica, sinó que acaricia i besa perquè en Tirant n'aprengui. Quan es descobreix tot i Tirant ha de fugir corrents, cau per la finestra i es trenca la cama(pàg. 182).

Lectures delTirant

Amor

Cavalleria

Altres lectures

Relacions amoroses

El personatge de ficció Tirant lo Blanc (com també Curial) es passa tota la novel·la combatent un únic enemic: els infidels, és a dir, els no cristians, que la majoria de vegades són turcs.Així com en l'època de Ramon Llull, un segle i mig enrere, l'enemic infidel contra el qual s'havien organitzat les croades eren els àrabs, ara, a la meitat del segle XV i per a tot l'Occident cristià, l'enemic més important són els turcs. La caiguda de Constantinoble en mans dels turcs es va produir el 29 de maig de 1453 i des d'aleshores es van intentar organitzar croades per reconquerir-la: tot el món cristià volia recuperar la ciutat, sense que això fos possible en la realitat.En la ficció, en canvi, qualsevol cosa pot esdevenir-se. I així, tant al Tirant lo Blanc com al Curial e Güelfa, els cristians acaben triomfant sobre els turcs. I és que les dues novel·les es fan ressò d'un ideal col·lectiu.Entre el Tiranti el Curial, però -i des del punt de vista de la guerra- hi ha una gran diferència: Curial es comporta com un cavaller errant durant tota la novel·la (sempre combat cos a cos). Contràriament, Tirant comença essent un cavaller errant (quan triomfa a les festes d'Anglaterra), però acaba actuant com un gran estratega militar: venç les batalles gràcies a la tàctica militar i a l'astúcia.Des d'aquí podem llegir el text a partir de dos eixos fonamentals: 1. Des dels aspectes relacionats amb la cavalleria 2. Des dels aspectes relacionats amb la guerra, que és l'activitat principal de tot cavaller.Font: A. Carré

LLEGIM EL TEXT DES DE L'AMORAi, l'amor! En podríem dir tantes coses! Hi ha una definició molt il·lustrativa d'un expert medieval en el tema, anomenat Andreu el Capellà (Andreas Capellanus), que va escriure a finals del segle XII. Deia que "l'amor és una passió que comença amb la contemplació de la bellesa de l'altre sexe".Tenim, doncs, la bellesa. I la mirada de l'enamorat com a primer pas per introduir-se en el camí de l'amor. Però l'amor és una passió, i això vol dir també patiment. L'amor comportarà, per tant, un grau elevat de sofriment i serà viscut i descrit com una malaltia. Justament, tot això és el que li va passar a Tirant (i a tants d'altres!).Podríem parlar de com era l'amor per als trobadors i les trobairitz, poetes dels segles XII i XIII que entenien l'amor com el lliurament (sobretot espiritual) i l'obediència a la persona estimada, que era objecte de tots els elogis en els versos que escrivien. Aquest era l'amor a què es lliuraven les dames i els cavallers, tant els de la realitat com els de la ficció.Al Tirant lo Blanc trobarem alguna cosa de tot això. Al capítol 127 de la novel·la, Estefania (una donzella de la princesa Carmesina), declara que hi ha tres tipus d'amor: 1. L'amor virtuós. Que s'esdevé quan un senyor "molt favorit e cavaller molt virtuós" estima una donzella, per la qual fa danses, justes i batalles. És el tipus d'amor que s'acosta més al dels trobadors. 2. L'amor profitós. Que es dóna quan un gentilhome "o cavaller d'antic llinatge e molt virtuós" estima una donzella per treure'n algun tipus de profit (social o econòmic). Aquest tipus d'amor és per a Estefania rebutjable. 3.L'amor viciós. La donzella (fixeu-vos que aquí és ella qui pren la iniciativa) estima el gentilhome o el cavaller "per son delit". L'objectiu és aplegar-se "al llit encortinat amb los llançols ben perfumats" per obtenir tot el plaer que es pugui... Aquest és el tipus d'amor que més li agrada a Estefania.Nosaltres ens mirarem la novel·la des d'aquesta perspectiva.Font: A. Carré

Des de la pauLes altres propostes de lectura, que permeten llegir el Tirant lo Blanc des de l'AMOR, la CAVALLERIA o la LITERATURA, suposen un exercici en certa manera difícil: us hi proposem que llegiu la novel·la com si fóssiu el públic lector que tenia al segle XV. Us heu d'imaginar, doncs, com era la realitat, com era entesa la literatura, com es reaccionava davant d'un tipus de llibre...Des d'aquesta pàgina us plantegem un exercici diferent: que us mireu l'obra de Joanot Martorell des del segle en què viviu i, per tant, amb la vostra sensibilitat i la vostra ideologia. Podreu deixar estar de banda l'autor i el seu context històric per reflexionar només a partir de vosaltres i de la vostra escala de valors.Des de la literatura(connexions literàries al Tirant)Què és la literatura? Per al públic lector del segle XV ben segur que una cosa ben diferent del que significa per a nosaltres, oi que sembla lògic? Primer de tot, hem de tenir en compte que la literatura era indestriable de l'ètica i que, per tant, tota obra literària tenia un contingut moral, al marge que intentés proporcionar plaer a qui la llegís (és allò que deien els clàssics, que cal ensenyar tot delectant).Una de les característiques de la literatura d'aquesta època és que està farcida de cites d'altres obres. Utilitzar els préstecs, els manlleus literaris era una manera habitual de treballar de tots els autors (i autores, és clar) que feien literatura perquè el concepte de plagi no existia. A l'Edat Mitjana es valorava l'actualització de la cultura del passat, el fet de posar-la a disposició del públic contemporani: obres que havien tingut una gran difusió, com podien ser les enciclopèdies, les compilacions històriques o les summes teològiques, no feien altra cosa sinó posar al dia el saber (anterior) amb la finalitat de divulgar-lo.I és que la literatura a l'Edat Mitjana està estretament connectada amb la tradició. Per explicar-ho amb una metàfora banal: els creadors i creadores de literatura agafaven les obres que els semblaven interessants, les posaven dins d'una batedora o d'una màquina trituradora, premien el botonet, i els sortia una obra nova perquè els trossets de les altres havien quedats soldats de manera diferent a la inicial. Ningú no volia ser original, perquè l'originalitat és un concepte romàntic, de finals del segle XVIII o del XIX. I no es pot parlar de plagi perquè encara no s'havia inventat. És avui dia que si un autor copia una idea d'un altre pot acabar als tribunals...Us proposem de llegir el text, doncs, des d'aquesta perspectiva. Buscarem alguns dels préstecs literaris que hi ha al Tirant lo Blanc.Font: A. Carré

Què fa cada una de les parelles que funcionen (més o menys: això depèn de l'habilitat de cadascú) a la novel·la.Tirant i CarmesinaEstefania i DiafebusRicomana i FelipL'Emperadriu i HipòlitEl cavaller Espèrcius i la seva damaQuan hàgiu repassat totes les relacions amoroses, torneu aquí i segur que sabreu trobar la resposta a la següent pregunta:Quines diríeu que han estat les més reeixides? Per què? Intenteu contestar abans de clicar aquí (ep! que hi encetarem un altre tema!).Font: A. Carré

Connexions literàries

Parelles literàries al Tirant

Tisbe i Píram: són dos joves amants de les Metamorfosis d'Ovidi, l'amor dels quals acaba tràgicament per les malvolences de les seves famílies.Floris i Blancaflor: Amb Floris i Blancaflor comença l'enumeració de parelles d'enamorats cèlebres de la literatura antiga i medieval, que es caracteritzen per les dificultats i infelicitats amatòries, o per les funestes conseqüències dels seus amors. Floris i Blancaflor apareixen per primera vegada a la narració francesa Floire et Blancheflor:són dos joves predestinats a l'amor des del dia del seu naixement, però que es troben obligats a separar-se a causa de les seves oposades religions.Dido i Eneas: Dido és la reina de Cartago de l'Eneidade Virgili, que se suïcida per Enees, que, indiferent a la seva passió, decideix abandonar-la per anar a fundar Roma.Tristany i Isolda: Tristany i Isolda (esposa del rei Marc de Cornualla, oncle de Tristany) es veuen condemnats a un desastrat amor per haver begut per equivocació una màgica poció amorosa. La seva història s'explica al Romanç de Tristany i Isolda, poema narratiu escrit en francès al segle XII.Ginebra i Lançalot: Lancelot és el més singular cavaller artúric, que s'enamora de Ginebra, l'esposa del rei Artús, amb la qual viu una apassionada relació amorosa, que apareix en diverses obres de Chrétien de Troyes, novel·lista en vers que inicià el cicle de les novel·les artúriques al segle XII.Font: A. Carré. Connexions literàries del Tirant

Tisbe i Píram: són dos joves amants de les Metamorfosis d'Ovidi, l'amor dels quals acaba tràgicament per les malvolences de les seves famílies.Floris i Blancaflor: Amb Floris i Blancaflor comença l'enumeració de parelles d'enamorats cèlebres de la literatura antiga i medieval, que es caracteritzen per les dificultats i infelicitats amatòries, o per les funestes conseqüències dels seus amors. Floris i Blancaflor apareixen per primera vegada a la narració francesa Floire et Blancheflor:són dos joves predestinats a l'amor des del dia del seu naixement, però que es troben obligats a separar-se a causa de les seves oposades religions.Dido i Eneas: Dido és la reina de Cartago de l'Eneidade Virgili, que se suïcida per Enees, que, indiferent a la seva passió, decideix abandonar-la per anar a fundar Roma.Tristany i Isolda: Tristany i Isolda (esposa del rei Marc de Cornualla, oncle de Tristany) es veuen condemnats a un desastrat amor per haver begut per equivocació una màgica poció amorosa. La seva història s'explica al Romanç de Tristany i Isolda, poema narratiu escrit en francès al segle XII.Ginebra i Lançalot: Lancelot és el més singular cavaller artúric, que s'enamora de Ginebra, l'esposa del rei Artús, amb la qual viu una apassionada relació amorosa, que apareix en diverses obres de Chrétien de Troyes, novel·lista en vers que inicià el cicle de les novel·les artúriques al segle XII.Font: A. Carré. Connexions literàries del Tirant

Connexions literàries del Tirant lo BlancFont: A. Carré.

MartorellCavaller bregós,arruïnat,culte (format a la cort)

Tirant lo Blanc: novel·la contemporània

Estil: erotisme i joc

Martorell Cultura literària: admira el que és modern

Personatges brillants: . Plaerdemavida . Viuda Reposada

Episodis: . Somni al castell de Malveí. Bany de Carmesina

Síntesi

Activitats interactives (cal activar FlashPlayer)http://www.edu365.cat/batxillerat/comunes/lectures/catalana/tirant/index.html

Per saber-ne més

Àudios dels capítols

Alguns episodis

p.p1 {margin: 0.0px 0.0px 0.0px 0.0px; font: 12.0px 'Helvetica Neue'} p.p2 {margin: 0.0px 0.0px 0.0px 0.0px; font: 12.0px 'Helvetica Neue'; min-height: 14.0px} li.li1 {margin: 0.0px 0.0px 0.0px 0.0px; font: 12.0px 'Helvetica Neue'} ul.ul1 {list-style-type: circle} Tirant lo Blanc (episodis rellevants)pàg. 139 - Bodes sordes Estefania-Diafebus (matrimoni secret).pàg. 155 - Tirant i Carmesina al castell de Malveí.pàg. 159 - El somni de Plaerdemavidapàg. 167 - Tirant lo Blanc cavaller de la calça brodadapàg. 180 - Matrimoni Estefania-Diafebus - episodi Plaerdemavida posa 5 gats a la porta d'Estefania i Diafebus.pàg. 182 - Tirant intenta entrar al castell i es trenca una cama.pàg. 189 - rates a palaupàg. 201 - matrimoni secret de Tirant i Carmesina.pàg. 204 - Engany de la vídua Reposada a l'hort i mort de l'hortolà Lauseta.Pàg. 235 - Episodi de l'ambaixador Espèrcius que naufraga a una illa on hi ha un drac-princesa (Tirant s'embarca per socórrer l'Emperador).Diafebus esdevé Duc de Macedònia amb Estefania (filla del Duc de macedònia), prèviament havia estat el Gran Conestable i ....Plaerdemavida es casa amb el senyor d'Agramunt i esdevenen Reis de Fes.pàg. 250 - mort de Tirant a Andrinòpolis

Gràcies

Més informació a Cervantes Virtual

# data[].attributes.attachment_link.title
Tirant lo Blanc by MONTSERRAT CAPDEVILA TATCHE on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Joanot Martorell Començar> Tirant lo Blanc Llengua catalana i literatura prof. Montserrat Capdevila Índex Orígens Introducció Novel·la cavalleresca Llibres de cavalleries Joanot Martorell Tirant lo Blanc Personatges Estructura i trama Novel·la total Per saber-ne més La novel·la cavalleresca Les novel·les cavalleresquesEl segle XV va sorgir un altre gènere: la novel·la cavalleresca, gènere al qual situem l'obra anònima Curial e Güelfa i Tirant lo Blanc, de Joanot Martorell.Les novel·les cavalleresques no s'assemblen gens als llibres de cavalleries.

# data[].attributes.attachment_link.title
La novel·la cavalleresca (Literatura catalana medieval)

# data[].attributes.attachment_link.description
LA NOVEL·LA CAVALLERESCA 1. Definició de novel·la cavalleresca -Hem de diferenciar entre novel·la de cavalleries...

# data[].attributes.body
En Martí de Riquer, filòleg medievalista que va tenir cura de l'edició contemporània del Tirant lo Blanc, explica què són les lletres de batalla.

# data[].attributes.body
Joanot Martorell va néixer, probablement a València i entre el 1405 i el 1411, en el si d'una família que havia tingut un gran prestigi social i econòmic: penseu que el seu avi Guillem en una ocasió va deixar diners al rei Martí I.

Però les coses van començar a anar malament, i els Martorell van haver de veure com es perdia tota la seva fortuna. El pare, Francesc Martorell, va morir el 1435 deixant els seus vuit fills (Joanot és el quart) en una situació delicada. Deu anys després, Joanot Martorell i els seus germans s'havien arruïnat del tot.

Joanot Martorell és, doncs, un cavaller que va passar per greus dificultats econòmiques. Va emprendre diversos viatges (a Anglaterra, Portugal, Nàpols) per intentar solucionar-les, però al final no aconseguia sinó complicar-se més les finances.

Els problemes econòmics el van portar, també, a buscar-hi una solució en l'enfrontament armat: el 1437 comença un conflicte amb el seu cosí Joan de Monpalau, que havia estat embolicat sentimentalment amb Damiata, una germana de Joanot. S'intercanvien diverses lletres de batalla, per defensar l'honor, però en el fons el mòbil de Martorell és econòmic: si aconseguís casar la germana, a casa hi hauria una boca menys per alimentar. L'afer s'acaba amb l'obligació per part de Monpalau de donar una suma de diners a Damiata.

Joanot també té afers purament cavallerescos: el 1442, el jove cavaller Jaume Ripoll li envia una lletra per batre's per esport, però Martorell s'hi nega argumentant que es busqui algú altre si es vol entrenar.

El 1437 Joanot té un conflicte, ja més seriós, amb el poeta Ausiàs March, que estableix capitulacions matrimonials amb Isabel, germana del cavaller, però que no s'hi vol casar perquè tem que no li pagaran la dot promesa (No s'hi casa fins al 1439).

El 1444 comença el greu conflicte amb Gonçalbo d'Íxer, comanador de Muntalbà, que no s'acabarà fins el 1450, per unes terres que havien estat de Martorell però que l'altre havia comprat. Aquest conflicte ja no es resol amb lletres de batalla, sinó amb plets, perquè Gonçalbo d'Íxer és un home que s'ha adaptat als nous temps i no vol ni veure les lletres de batalla que li envia Martorell, sinó que el porta directament als tribunals. Com a conseqüència, Martorell perdrà totes les seves possessions.

Joanot Martorell, completament arruïnat, ha de posar les seves armes al servei dels senyors feudals, i la seva situació desesperada el portarà a participar en un acte de pillatge: el 1449 uns moros assalten a Xiva uns mercaders castellans, amb la intervenció posterior de Martorell, que no els defensa. El nostre cavaller és empresonat i serà alliberat més tard.

A començaments de 1464, Martorell ven al seu veí Martí Joan de Galba el manuscrit del Tirant lo Blanc per 150 sous, ja que "passava moltes necessitats e lo dit en Martí Johan li prestava dinés sovent".

Joanot Martorell, que no va casar-se mai i a qui no se li coneixen fills il·legítims, va morir entre el mes de gener i el 24 d'abril de 1465, probablement a València.

Més informació aquí.

# data[].attributes.headline
Llibre de cavalleries  novel·la cavalleresca

# data[].attributes.subject
Llibre de cavalleries  novel·la cavalleresca

# data[].attributes.body
Article

# data[].attributes.body
1a part

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nivel educativo

Bachillerato y ciclos formativos

ESO

Competencias

En comunicación lingüística

Artística y cultural

Descripción

Este vídeo forma parte de la serie Bits de literatura que, de la mano de la profesora de Literatura de la Universidad de Barcelona, Laura Borràs, pretende acercar la lectura de obras de referencia a los más jóvenes. Huyendo de una explicación académica, Borràs hace un breve análisis de la obra Tirante el Blanco de Joanot Martorell y del punto de inflexión que representa en la historia de la literatura.

A través de este recurso el alumnado descubrirá cómo los clásicos literarios son obras plenamente vigentes.

Objetivo

* Comprender el significado de la obra Tirante el Blanco.

* Conocer el valor de los elementos que han hecho que esta obra sobreviva al paso del tiempo.

* Disfrutar de la literatura clásica y sus obras de referencia.

Material relacionado

Transcripción (PDF 51Kb)

Créditos (PDF 44Kb)

¿Quieres hacer uso de los recursos educativos que tenemos preparados para tu alumnado? Únete a EduCaixa y empieza a usarlos en el aula.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bachillerato y ciclos formativos ESO En comunicación lingüística Artística y cultural Este vídeo forma parte de la serie Bits de literatura que, de la mano de la profesora de Literatura de la Universidad de Barcelona, Laura Borràs, pretende acercar la lectura de obras de referencia a los más jóvenes.

# data[].attributes.body
http://documents.tips/documents/tirant-lo-blanc-episodis-amorosos.html

# data[].attributes.body
ed. 62