# data[].attributes.body
"והמשטרה אינה מטפלת במי שאינו קיים." עמוד 34

שחזר מומו מהביקור אצל ד"ר כץ, חיכה לו בבית אנ'דה אמדה. סרסר, רועה זונות, מהודר מכף רגל ועד מראש. הוא בא אל גברת רוזה שתכתוב לו מכתבים, כי הוא לא יודע לכתוב. מומו מספר על איך רוזה היתה אומרת למומו שהוא אדם "מישוגע", מטורף. היא אמרה למומו שכדאי להניח לו כדי להימנע מצרות. שהוא הרג כמה אנשים אבל הם היו כהיי עור, אז החוק בצרפת העלים עין, המשטרה בצרפת לא טיפלה במי שלא קיים.

הביטוי הזה של מי שלא קיים חוזר במהלך הרומן פעמים רבות. איך שהשכבות החלשות יותר באוכלוסייה שקופות. האנשים שם לא קיימים. מומו עצמו, ללא הורים, ללא בית ספר, גונב וקופץ למכוניות בשביל להשיג תשומת לב. כל החיים לפניו עוסק בהרבה נושאים ובינהם הביקורת החברתית כלפי השלטון שקולע את העני במעגל בלתי נגמר ולא נותן אפשריות ותמיכה לצאת מהשכבות האלו.

# data[].attributes.headline
רבקה ליטבינוב

# data[].attributes.subject
רבקה ליטבינוב

# data[].attributes.body
" גברת רוזה הייתה במשטרה כדי לתת עדות שקר, שגברת לולה ביקשה ממנה לתת. גברת לולה הייתה מחופשת מהקומה הרביעית, שעבדה ביער בולון: היא הייתה אלוף איגרוף בסנגל לפני שהחליפה צד.... גברת רוזה הלכה להעיד שבאותו ערב הייתה בקולנוע עם גברת לולה ושאחר כך צפו שתיהן בטלוויזיה" (עמוד 12)

מומו מספר על האישה שהייתה נחמדה אליו במכולת, ושכשחזר הביתה באותו היום רוזה לא הייתה נמצאת - היא הלכה לתת עדות שקר במשטרה בשביל גברת לולה, שפגעה כהגנה עצמית בלקוח שהיווה איום עבורה. מהסיטואציה הזאת אפשר לראות את חוסר הצדק והשוויון החברתי, וחוסר ההגנה של החוק והרשויות לשכבות החלשות. אם היה מדובר באדם עמיד לבן ו"מכובד" לא היה צורך בשקרים, אך גברת לולה היא ההתגלמות של מנודי החברה . היא טרנסג'נדרית שחורה שעובדת כזונה, ולכן החוק והצדק לא בצד שלה - למרות שהוא אמור להיות, בחברה שהיא לא פגומה.
ניתן לראות כאן ביטוי של גזענות, אפליה על רקעים רבים ועוד, וכל זה תחת הכותרת של חוסר צדק חברתי.

# data[].attributes.body
"הוא חייב להתרגל לשחור, אחרת לא יוכל אחר-כך להשתלב."
-עמ' 15

משפט זה נאמר על ידי גברת רוזה למומו. על מומו להוביל את בנניה בן השלוש למעונות אפריקאים, כיוון שגברת רוזה אומרת שהוא חייב להתרגל להיות בסביבת שחורים. לדעתי גברת רוזה לא אמרה את המשפט הזה ממקום גזעני כלל וכלל. היא אמרה את זה כי היא מאמינה שהעולם בנוי בצורה גזענית, ושלא יקבלו את בנניה בין הלבנים, לכן הוא חייב להתרגל לשחורים.

# data[].attributes.body
"המשכתי להתבונן בקרקס והרגשתי נפלא. עד שפתאום הרגשתי ביד על הכתף. מהר הסתובבתי כי מיד חשבתי שזה שוטר".
מומו מתבונן בקרקס הליצנים הלא אנשי ומרגיש קנאה גדולה אך גם מאין ניתוק מהעולם. נגיעה בכתף מחזירה אותו אל המציאות העגומה. מומו מסתובב מהר כי הוא חושב שזה שוטר. הביקורת באה לידי ביטוי בכך שהוא נבהל מהשוטר כאילו השוטר בא להזיק לו, כשבפועל תפקיד השוטר אמור להיות להגן עליו. אני חושב שהתפיסה הזו באה בעיקר בעקבות האיום המתמיד של לשכת הסעד, ארגון בטעם המדינה, לקחת אותו מגברת רוזה. אני חושב שבחברה שלנו אנשים כן בעד החוק ובעד משטרה שתאכוף אותו, אבל אף אחד לא אוהב מפגש עם שוטרים עקב כך שאף אחד לא רוצה שהחוק יחול עליו.

# data[].attributes.body
"אנשים זקוקים למליונים על מליונים בשביל שירגישו התעניינות, ואי אפשר לבוא אליהם בטענות, כי כל כמה שדבר קטן יותר, הוא פחות חשוב." (עמוד 156)

משפט זה מעביר ביקורת על החברה.

בעולם בו אנו מוקפים בדברים, האחד גדול יותר מהשני, יפה יותר, דרמטי יותר, ומרגש יותר - דברים שאינם מרתקים או מושכים או ענקיים באותה המידה נדמים כי חסרי ערך. על מנת שיקשיבו לך, עליך להיות עצום-מימדים. בזמנו, דברים אלו היה המלחמות, או המקומות המקסימים אליהם בחרו אנשים ללכת (ותמכו במקומות אלו, כתוצאה מכך), בעודם משאירים את המקומות הפחות מעניינים ויפים מאחור, ועמם, את האנשים שחיו בהם.

כיום, מדובר בשגרה יומיומית. המדיה החברתית מפציצה אותנו עם דברים יותר יפים וגדולים ומושלמים יותר משאי פעם ראינו, כולל מה שראינו יום קודם לכן. תוכניות ריאליטי מעבירות לנו מסרים שגויים בקשר לטבען של מערכות יחסים בינאישיות, וכן משרישות בנו את תרבות הצריכה - ובכך מעוותות תפיסות עולם שלמות. על מנת שהמדיה החברתית ותוכניות הריאליטי ותרבות הצריכה יהיו כל כך יפות ומושלמות, חייב להיות מושקע בהן כסף. המון המון כסף. וכך, דבר שלא מושקע בו סכום שכזה, לא זוכה לתשומת לב כלל. היות והוא לא יפה ומושקע באותה המידה. היות והוא לא צעקני באותה המידה, היות והוא לא מושך באותה המידה, היות והוא לא מעניין באותה המידה, ועל כן הוא לא חשוב באותה המידה. ועל כן ערכו לא משתווה, אם קיים הוא כלל. בעיות אמיתיות ורציניות ברחבי העולם אינן נחשבות לבעיות יותר. זאת אומרת, אנשים לא מודעים אליהן, למרות שהן בהחלט קיימות, מהסיבה הפשוטה שאין להן חשיפה, וזאת מכיוון שאין בידן די כסף בכדי שיהיו שוות-חשיפה, וכך נשארות אותן סוגיות בחשיכה.

כתוצאה מכך, עולמנו עוטה מסכה מגונדרת, מרתקת, ויקרה להחריד אשר בה אנו מתמקדים, במקום בעולם הרגיל מתחתיה, או באנשים הסובלים בו. אנשים כמו רוזה, כמו מומו.

# data[].attributes.headline
מיה אוסטרובסקי

# data[].attributes.subject
מיה אוסטרובסקי

# data[].attributes.body
"גברת לולה היתה הכי נחמדה מכל האנשים שהכרתי. מתמיד רצתה ילדים, אבל כבר הסברתי לכם שהיא לא היתה בנויה לזה, כמו הרבה מחופשים שמהבחינה הזאת לא מסתדרים עם חוקי הטבע."
עמוד 149
"חוקי הטבע, גברת לולה, אני מצפצף עליהם"
עמוד 194
"שפכתי עליה את כל הבושם שנשאר, אבל זה היה בלתי אפשרי. יצאתי משם והלכתי לרחוב קולה, ושם קניתי צבעים לציור ובקבוקי בושם בחנות התמרוקים הידועה של אדון ז'אק, ההטרוסקסואל שתמיד מציע לי הצעות."
עמוד 195
מומו חושב שבני אדם צריכים להלחם בחוקי הטבע. הוא נסה מנסה להלחם בחוקי הטבע בכך ששופך צבעים ובשמים על גופתה של רוזה. הוא אוהב את גברת לולה שנמצאת "מחוץ לחוקי הטבע", ומתעצבן כשהיא לא יכולה ללדת, למרות שלדעתו יכלה להיות האמא הטובה ביותר בעולם.

# data[].attributes.body
"כשפרצו את הדלת, כדי לראות מאין זה בא וראו אותי שוכב על ידה, התחילו לצרוח: הצילו, איזה זוועה, אבל קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח" עמוד 196

המשפר הזה מעביר ביקורת על החברה הצרפתית. כאשר גברת רוזה הייתה חולה והייתה צריכה לתפס שש קומות רק כדי להגיע לביתה, אף אחד לצעק או אפילו אמר איזה זוועה, או איזה חוזר כבוד שאישה מבוגרת צריכה לסבול כל כך רק כדי להגיעה למקום מגוריה. אף אחד לא חשב לעזור או ראה משהו שגוי כי הדבר לא הפריעה להם. אף אחד לא הרגיש באי נוחות כי הדברים האלו לא קרו להם. לאומת זאת לאחר שגברת רוזה מתה והגופה של נרקבת עד כדי סירחון רק אז אנשים נחרדים. הם שמים את המסכה המזויפת הזאת ולרגע אחד מעמידים פנים שזה בגלל הגופה וכמה נורא שאישה הייתה צריכה לחיות ולמות ככה. כשבמציאות הסיבה היחידה שהם נחרדים היא הריח והאי נוחות הפיזית שהם מרגישים מהסירחון ולא באמת יותר מכך.

# data[].attributes.body
"נעצרתי על יד בית-הקולנוע, אבל הסרט היה אסור לקטינים, וזה אפילו מצחיק לחשוב על הדברים שאסורים לקטינים, ועל אלה שמותרים להם."

המשפט מעביר ביקורת על מבוגרים ככלל. הם דואגים לקינים שלהם, והם מגנים על הקטנים כשזה נוח. הם מגדירים תוכן אלים או מיני לא לילדים, למרות שבמקביל יש ילדים שגדלים עם אלימות סביבם (למשל- כשחותכים למישהו אצבעו לפני שזורקים את הגופה לסן) ועם מיניות(למשל- זונות וסרסורים וכו') ולילדים האלה, שהם הרבה פחות תמימים מהמבוגרים שהגנו עליהם כשהם היו קטנים, עדיין אומרים שדברים הם לא לקטינים.

# data[].attributes.body
"אני חושב, שהלא־ישרים ישנים הכי טוב, ודווקא הישרים לא יכולים לעצום עין, כי הם לוקחים הכול ללב ודואגים."

משפט זה מעביר ביקורת על התנהלות העולם, על הקשיים הלא סבירים בלהיות אדם טוב, אדם ישר. דווקא האנשים הישרים, להם הכי מגיע שיעברו עליהם החיים בכמה שיותר קלות, שישנו טוב כי ככה ראוי, דווקא הם עסוקים בלדאוג בזמן שהחבר'ה הרעים ישנים כמו תינוקות. למה דברים רעים קורים לאנשים טובים?

# data[].attributes.body
"כמה זמן הם יתעללו בו, באלוף עולם הזה באמריקה מומו?"
רוזה מדברת על אלוף העולם באמריקה, שבית החולים הצליח להחזיק אותו בחיים זמן רב מאוד. זה מראה שבתור חברה אנחנו שואפים תמיד להישגים גרנדיוזיים, שיהיה לנו משהו גדול ומרשים להקרין כלפי חוץ. אנחנו לעתים שוכחים את המחיר של כל ההישגים השטחיים האלה, שגורמים הרבה סבל לאנשים. אין משמעות לחיים אם אין אפשרות באמת לחיות אותם. אין צורך לחיות המון שנים אם כל השנים האלה עוברות בסבל. אבל, כמובן, הדבר מרשים מאוד, והרעיון של לחיות הרבה שנים נשמע דבר חיובי. הדבר מראה כמה אנחנו חברה שטחית, ואת הנכונות שלנו לנצל ולהקריב את האינדיווידואל על מנת להשיג הישגים חסרי משמעות.

# data[].attributes.body
"גם אדון חמיל, שקרא את ויקטור הוגו וחי יותר מכל איש אחר בגילו, הסביר לי בחיוך, ששום דבר הוא לא שחור לגמרי או לבן לגמרי, ושהלבן הוא לעיתים שחור שמסתתר, והשחור הוא לפעמים לבן שלא הצליח." (עמוד 60)

המשפט נאמר על ידי אדון חמיל למומו. משפט זה מעביר ביקורת על הראייה הצרה שיש לרוב האנשים שרואים את כל העולם ושופטים אותו בשחור ולבן. העולם הוא מורכב ואין בו אמת אחת נכונה וצדק אחד חד משמעי. מה שנראה לאדם אחד כהצלחה יכול להראות לאדם אחר ככישלון.

בנוסף אדון חמיל אומר שהלבן הוא לעתים שחור שמסתתר, כלומר לפעמים דברים שבהסתכלות ראשונית נראים בצורה מסוימת יכולים להתגלות כהפוכים בהסתכלות מקרוב. לאורך כל הספר ישנן דוגמאות על המורכבות שבהסתכלות ראשונית נראות כדבר אחד ובעצם מתגלות כדבר אחר לגמרי. למשל בתחילת הספר מומו מגלה שגברת רוזה מקבלת תשלום על הטיפול בו. מומו רואה בעובדה זאת בגידה ובטוח שרוזה לא אוהבת אותו. הוא ממהר לשפוט אותה ורק לאחר שהוא מתעמק ומבין את מניעיה ואת טיב הקשר שלהם הוא מבין שלרוזה הייתה אהבה עמוקה אליו.
גם לולה נשפטת בצורה שטחית על ידי החברה בגלל זהותה ועברה. למרות שהיא טובת לב, מסורה, ומטפלת ברוזה ובילדים בצורה יוצאת דופן, רשויות הרווחה מסתכלות רק על הנתונים היבשים ולכן הברור ללולה שלא תוכל לאמץ למרות הרצון העז שלה להיות אמא.
גם מומו מבחין בחוסר הצדק החברתי כאשר הוא אומר שהיא הייתה יכולה להיות אמא נפלאה ומסורה, אך בגלל זהותה לעולם לא יתנו לה לאמץ.

# data[].attributes.body
"זמן רב לא ידעתי שאני ערבי, כי איש לה העליב אותי" - עמ' 9

האומנם זה לא משפט שמכוון ע"י מומו בצורה לא ישירה על המצב ואיך שאנחנו מתייחסים לאחר.
מומו מודע לגזענות ויודע על כך. הוא לא ידע שהוא ערבי והוא כנראה שלפעמים שוכח בגלל שלא נטפלים עליו. הוא מרגיש כמו ילד רגיל שמשתלב עם כולם.

אבל באותו הזמן הוא מראה את הצד האחר שאומר שאם היו מעליבים אותו, הוא היה יודע שזה בגלל שהוא ערבי.

# data[].attributes.body
" כשהרימו אותו היה נופל שוב ושוב, ואפשר היה לשחק בו ככה שעות. אבל אצל גברת רוזה היה להפך."
(עמוד 41)

מומו מעביר ביקורת על מעון של ילדי זונות נוסף של גברת סופי, רק שלעומת רוזה היא מסממת את ילדי המעון בכדורי הרגעה עד עשרה ילדים בפעם, בעבור תשלום יומי. הילדים יוצאים במצב כה גרוע שאינם מצליחים לעמוד על רגלם. לעומת רוזה שדואגת לילדיה יותר ממנה והיא עצמה לוקחת את כדורי ההרגעה. ישנה השוואה בין 2 דרכים שונות אך דומות, אחת יותר הומנית ונותנת אחריות לילדים בוגרים כמו מומו, מערכת שנותנת לילדים להביע את עצמם (לצרוח, ולהרביץ מכות) לעומת מערכת שמסממת אותם, ומשתיקה את האני הפנימי שלהם כדי להרוויח כסף קר ויקר. הביקורת מועברת דרך נציג של הדרך השנייה, בן אדם מואר שרואה את החסרונות, הברורים של המערכת המקבילה שמרדימה את הילדים המסכנים, לעומת המערכת שלא שאולי לא מושלמת ויש לה את החסרונות שלה, אך נותנת לו אחריות וסמכות יחד עם יכולת ביטוי.

# data[].attributes.body
"אני כבר לא יודע מה לעשות, גברת רוזה. כולם נבלות. הם רוצים לעשות לך הפלה."

המשפט הזה נאמר בעקבות דבריו של דוקטור כץ, הוא הסביר למומו שבסופו של דבר יצטרכו לקחת את גברת רוזה לבית החולים על מנת להשאיר אותה בחיים, ושהיא תישאר בחיים כצמח על אף שתתנגד לכך. לדעתי הביקורת פה יכולה להתפרש בשני אופנים שונים. לפי הראשון, ניתן להתייחס לציטוט "פשוטו כמשמעו", כלומר, אפשר להבין שהביקורת היא על בתי חולים והאחראים לדרכי הפעולה בהם פועלים (מתעלמים מהרצון של המטופלים להמתת חסד והשארתם בחיים).

אופן שני הוא כללי ומופשט יותר, ולפיו, הביקורת מיועדת לכל גוף באשר הוא השולל את רצונותיהם של אחרים, ומחליט בעבורם החלטות גם אם אין השפעה על הסובבים למרות שהגיעו למצב בו לפי החוק הם אחראים לעצמם (גיל 18 אצלנו לדוגמא).

# data[].attributes.headline
כרמי אלון - "היינו אז שבעה אצל גברת רוזה, שניים מהם בלי לינה - מנקה הרחובות הנודע אדון מוסה, שאשתו מתה ממשהו, היה מביא אותם בכל בוקר בשעה שש..."

# data[].attributes.subject
כרמי אלון - "היינו אז שבעה אצל גברת רוזה, שניים מהם בלי לינה - מנקה הרחובות הנודע אדון מוסה, שאשתו מתה ממשהו, היה מביא אותם בכל בוקר בשעה שש..."

# data[].attributes.body
ציטוט זה מותח ביקורת, לדעתי, בנושא הריחוק החברתי והניתוק החל בחברה (במיוחד בחברות שבורות כמו זו שמוצגת לנו כבר בעמודים הראשונים של הספר). על אף שמסופר לנו כי המנקה הוא אובייקטיבית על פי המידע שמסופק לנו אדם טוב (מאחר והוא מביא ואוסף ילדי זונות ללא סיבה ברורה). לא מורחב לנו איך אשתו נפטרה ואפילו לא נשמע שלמישהו איכפת. "היא מתה ממשהו" - כאילו שמוות אשתו של אדם היא פרט שולי בחייו. מותחים ביקורת על כמה החברה אינה מתייחסת לפרט ואיך אנו מסוגלים לפעמים לראות רק הטוב ולא את הרע.

# data[].attributes.body
"כמו השחורים בארצות-הברית, והמשטרה אינה מטפלת במי שאינו קיים"

משפט זה נוגע בנקודה יפה לדעתי, הוא מביע ביקורת על הממשל והוא מדבר על כך שאדם אשר נולד עני ולמשפחה ענייה גורלו חרוץ ואין לו ברירה אחרת מאשר להמשיך את הדפוס ולהיות עני בעצמו. הממשלה לא עוזרת לא אכפת לה מאנשים עניים, "המשטרה אינה מטפלת במי שאינו קיים". ולכן אם אדם עני, אין מי שיעזור לו והוא ישאר עני. ככה גם הילדים שלו, יהיו עניים, והממשלה לא עוזרת.

# data[].attributes.body
'' ... אהבתי אותו כל כך, שאפילו נתתי אותו. הייתי כבר בן תשע בערך, ובגיל הזה מתחילים כבר לחשוב - אולי חוץ מאלה שחיים באושר '' עמוד 18
מומומדבר על הכלב שלו שגנב בגיל צעיר והחזיר אותו בגיל תשע מכיוון שהבין שזה מה שטוב בשביל הכלב . מומו נותן ביקורת ובעצם מראה קנאה גדולה במאושרים ובמאוהבים שאומר שאתה מאושר אתה לא חושב . מה שהוא מתכוון זה שאתה חושב מהלב ולא מהראש .

# data[].attributes.headline
עילאי מור-אל

# data[].attributes.subject
עילאי מור-אל

# data[].attributes.body
"כל השכונה ידעה שבבית החולים, גם אם אתה סובל עינויים קשים, הם מסוגלים להכריח אותך לחיות כל זמן שיש לך עוד בשר ואפשר לתקוע בך מזרק, ולא נותנים לך לגמור. הרפואה צריכה להגיד את המילה האחרונה ולהילחם עד הסוף, כדי למנוע שרצון האלוהים יתממש."

אני חושב שמופיע ביקורת נגד בתי החולים מהסיבה שעולם לא רוצה שאנשים ימותו אבל יש אנשים שלפעמים לא רוצים להישאר בחיים, אבל החוקים של בני אדם מכריחים אותם להישאר בחיים.

# data[].attributes.body
"הזהות כפי שידוע לך, גם היא דבר שאפשר לטעות בו, אין לה חיסון מפני טעויות, וילד בן שלוש אין לו כל כך הרבה זהות"- 141
בחרתי במשפט הזה מפני שלפי דעתי הוא מעביר ביקורת על החברה ועל הדתות.
גברת רוזה אמרה את המשפט כהסבר לאיך שהיא לכאורה התבלבלה בזהויות של שני ילדים שהיא גידלה.
אחד היה אמור לגדול כמוסלמי והשני כיהודי.
אני חושבת שהביקורת במשפט זה היא שאנשים כופים על ילדיהם כל מיני אמונות מאז שהם נולדים, מבלי לתת להם בחירה.
ובמקרה הזה ספציפית הילדים היו בני שלוש אז לא הייתה להם דרך לדעת אם הייתה טעות, וגם אם כן בשביל ילד בן שלוש זה לא באמת משנה.

# data[].attributes.body
״..., אבל אני לא כל-כך נמשך להיות מאושר, אני מעדיף לחיות.״ עמוד 62
מומו מספר את זה בהקשר של אנשים שמזריקים הרואיןת והוא מסביר שזה פיתרון מידית לאושר, שבעיניו מהותו הוא החוסר. הוא מעביר ביקורת על אנשים שמפחשים פיתרון פשוט לחיים ולא באמת נמצאים ועוברים את זה כאתגר אקטיבי. הוא אומר שבגלל שהם לא נותנים לעצמם להרגיש את החוסר, שהוא יודע מאוד טוב, הם לא באמת בחיים. הוא רואה את הערך של סבל וקשיים והוא בוחר לחיות אותם.

# data[].attributes.headline
"היא הזכירה לנו את זה בכל פעם שלא התלוננה על דבר אחר, כי בנוסף לכל היתה יהודייה. 

# data[].attributes.subject
"היא הזכירה לנו את זה בכל פעם שלא התלוננה על דבר אחר, כי בנוסף לכל היתה יהודייה. 

# data[].attributes.body
ניתן להבין ממשפט זה כי הביקורות החברתיות הבאות לידי ביטוי במשפט הם המעומדות החברתית.
לפי הסיפור,  גברת רוזה מתוארת כאישה זקנה, יהודייה, לא בריאה וחסרת משפחה שגרה בקומה הכי גבוה בבניין שלה. ניתן להבין מזה שלמרות שצרפת היא מדינה מפותחת וכלכלית האיזור שבו גברת רוזה גרה לא משקיעים בה ואפילו לא נותנים לבניין שלה מעלית. בנוסף, בשכונה שלה גרים אנשים מתרבויות ואמונות שונות מאמונות צרפת. כלומר, לא משקיעים בשכונה המעורבת למרות שהיא חלק מצרפת.

ליאור חצרוני

# data[].attributes.headline
“כשפרצו את הדלת, כדי לראות מאין זה בא וראו אותי שוכב לידה, התחילו לצרוח: הצילו, איזו זוועה, אבל קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח״.

# data[].attributes.subject
“כשפרצו את הדלת, כדי לראות מאין זה בא וראו אותי שוכב לידה, התחילו לצרוח: הצילו, איזו זוועה, אבל קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח״.

# data[].attributes.body
הביקורת במשפט מופנית לחברה. הביקורת של מומו כלפי החברה היא האדישות שלה אל הפרט, וחוסר העניין שלה בדברים אשר לא נוגעים לה בהכרח. מומו אומר כי כאשר רוזה חיה וסבלה אף אחד לא חשב לצעוק, אך ברגע שהיא מתה וריח הגוויה התחיל להפריע להם באופן אישי, מצאו סיבה להתייחס אליה. בצורה זו, מומו מבקר את האדם באגואיזם ובהתערבות במקרים הנוגעים לו בלבד, ללא חשיבה על האחר.

יולי חסדאי

# data[].attributes.body
"גם מצב בריאותה לא היה טוב, ואני גם יכול לומר לכם מיד, שהיא הייתה אישה שהגיעה לה מעלית."
לדעתי הביקורת במשפט זה מופנת כלפי החברה והמעמדות החברתיים שבה. מומו מציג את גברת רוזה בתור אישה זקנה ולא בריאה שגרה בקומה שישית ללא מעלית מה שלא הגיוני מבחינה פיזית.  אישיה מבוגרת לא בריאה אמורה לקבל סיוע מהרווחה מה שלא קורה בספר. על מנת להימנע מהקושי הפיזי גברת רוזה נמנעת מלרדת לרחוב ומשתדלת להישאר בבית בגלל שעל מנת לעלות על הילדים לדחוף אותה מעלה. במציאות הגיונית, הרווחה/ הממשלה אמורה לדאוג לגברת רוזה לבית בקומה נמוכה או לבית בקומה גבוה אך עם מעלית שתהיה לה נגישות על מנת להקל על הקשיים איתם היא מתמודדת עם הגעתה לגיל מבוגר זה.

# data[].attributes.body
"שמענו שכבר הרג כמה אנשים, אבל אלה היו עניינים פנימיים של כושים חסרי זהות, לא צרפתים, כמו השחורים בארצות הברית, והמשטרה אינה מטפלת במי שאינו קיים." (עמ' 34)

במשפט זה מתוארת ביקורת כלפי המשטרה והחוק וכן ביקורת כלפי החברה באיזור זה של צרפת. ישנה הפרה של הצדק החברתי ושוויון זכויות האזרח, אפליה בין בני אנוש וגזענות ישירה.
במשפט זה מתוארת סיטואציה בה יש תושבים בצרפת הנחשבים שקופים, שהשלטונות מתעלמים מנוכחותם, לא מעניקים להם זכויות בסיסיות כמו חיים וביטחון, וכתוצאה מכך, גורלם "נקבע מראש". עצם ההתייחסות של מומו במשפט זה לאותם אנשים חסרי זכיות כ"כושים חסרי זהות" מרמזת על החינוך וחוסר הקבלה של החברה לאוכלוסיות שונות בתוכה. כמו כן, ההשוואה בין ה"כושים חסרי זהות" ל"השחורים בארצות הברית" היא השוואה קשה. בארצות הברית, היחס לאנשים השחורים מזעזע, המושפע מהיסטוריה של עבדות ומלחמות כנגד האוכלוסיה הספציפית הזו. להשוות את צרפת הנאורה והאירפאית למצב בו רצח על רקע גזעני הוא לגיטימי היא השוואה קשה, שיוצרת מצב בו החברה הצרפתית (בתוכה הממשלה, המשטרה והחוקים) נכשלת בתפקידה.

# data[].attributes.body
"לבסוף אמרה לי גברת רוזה, שאם אמשיך אגיע ישר למוסד של לשכת הסעד, ואז התחלתי לפחד, כי לשכת הסעד היא הדבר הראשון ששומעים עליו הילדים."- עמ' 10

בציטוט זה ישנה ביקורת כלפי המוסד לשכת הסעד. לשכת הסעד אמורה לעזור ולדאוג לאוכלוסיות המוחלשושת והעניות, אך נראה כאן שהמצב הוא להיפך. ניתן לראות פעמים רבות ניסיונות של גברת רוזה לשמור את הילדים מחוץ לסעד. לדוגמה, גברת רוזה שומרת מסמכים מזויפים שמוחיכים שהילדים אינם ילדי זונות מה ששומר עליהם מלהגיע לסעד. בציטוט רואים שלהגיע לסעד זה דבר שמומו מפחד ממנו עד כדי כך שגברת רוזה משתמשת בו כדי לאיים עליו.

# data[].attributes.body
"כי מאז שגברת רוזה התחילה להתדרדר הראו לא מעט אנשים את הצדדים הטובים שלהם" עמ' 123

אני חושב שבמשפט זה מופיעה ביקורת נגד החברה. ברוב הפעמים בחברה שלנו, אנשים לא ממש מראים אכפתיות כלפי אנשים אחרים כאשר הם לא אנשים ממש קרובים או חברים טובים. הביקורת מופנית לכך שרק כאשר מישהו במצב רע אז פתאום לכולם אכפת ממנו, כשבאמת לאנשים צריך להיות אכפת מאנשים אחרים גם כשהמצב לא רע, לאנשים צריך להיות אכפת בכל מצב ו- "להראות את הצדדים הטובים שבהם" גם כאשר לא קורה שום דבר נורא. הציטוט מופיעה כאשר רוזה ממש חולה והאח זעום מביא להם קילו קמח ועוד כל מיני דברים ואז מומו מוצא שההסבר ההגיוני היחיד להתנהגות הזאת הוא משום שגברת רוזה חולה והוא לא חושב על סיבה אחרת שבגללה האיש הביא להם אוכל.

# data[].attributes.body
"בבית החולים הם יאלצו אותי לחיות בכוח, מומו. יש להם חוקים בעניין זה. ממש חוקי נירנברג." (עמוד 162)

לדעתי, הביקורת במשפט זה מופנת כלפי בית החולים וגם כמובן כלפי החברה. משפט, גברת רוזה אומרת שבבית החולים ישאירו אותה בחיים בניגוד לרצונה משום שיש להם חוקים על זה. היא אפילו נאלצת להשוות חוקים אלה לחוקים בתקופת השואה הלא הם חוקי נירנברג אשר קבעו מיהו אזרח גרמני ומי אינו. היא מקבילה את זה לחוקים אשר קובעים מי יחיה ומי לא כי בעינייה זה הדבר הכי חושב בזמן ההווה שלה. גברת רוזה חושבת שישנה זכות לאדם אשר רוצה למות, לעשות זאת והחוקים בבית החולים לא צריכים לעצור אותו מלעשות זאת... בנוסף בהמשך ישנה אמרה: " אתה לא תכיר את זה, אתה צעיר מדי". אמרה זו מופנית כלפי החברה משום שלא רק מומו אינו מודע אל חוקים אלו אלה רבים מהאנשים בחברה אינם מודעים לחוקים אשר השפיעו על היהודים בשואה.

# data[].attributes.body
״גברת רוזה ראתה שאני עצוב והסבירה לי, שמשפחה היא דבר חסר משמעות ויש אפילו אנשים שנוסעים לחופשה ומשאירים את כלביהם קשורים לעצים״

אני חושב שבמשפט הזה יש ביקורת בינאנושית של רוזה כלפי החברה וכלפי ההורים שלה(כנראה).

גברת רוזה אומרת למומו את זה ממקום שהיא חווה ביום יום כל כך הרבה מקרים כמו שלו, שהאמהות עוזבות את ילדיהן סתם ככה, רואים שהיא מתנהגת כלפי זה באדישות רבה ולפי דעתי זה מראה אפילו על כעס מהצד שלה- מה שאצלי נראה כביקורת מסויימת.
אני חושב שרוצה

# data[].attributes.body
"היו הרבה יוהודים, ערבים ושחורים אחרים בבלויל, אבל גברת רוזה נאלצה לטפס את שש הקומות לבדה."
(עמוד 7)

במשפט זה מופיע ביקורת חברתית (לדעתי). אפשר להסתכל על זה בשני דרכים: אחד, שגברת רוזה ידועה כאישה רעה וכך אף אחד לא רוצה להתחתן איתה ולכן אין לה מישהו שיטפל בה בגילה. שניים, שלעומת זה שברחוב בלויל ישנם הרבה
אנשים מיעוטים שעוברים חיים קשים כל אחד, אף אחד לא באמת מעניין אותו הבעיות של אחרים.

# data[].attributes.body
"אני לעולם לא אבין מדוע הפלה היא דבר שמותר רק לצעירים, ולא לזקנים. לפי דעתי, הברנש באמריקה ששבר את השיא העולמי בתור צמח, מצבו עוד יותר גרוע ממצבו של ישו, מפני שהוא נשאר על הצלב שבע-עשרה שנה ומשהו. לפי דעתי, אין דבר גועלי מאשר לדחוף את החיים בכוח לגרון של אנשים שכבר לא יכולים לקיים את עצמם ולא רוצים יותר לשמש לשום דבר" (עמוד 189)

הביקורת בציטוט הזה מופנית כלפי בתי החולים והמתות החסד. ציטוט זה נאמר לאחר שמומו מדבר עם גברת רוזה שמבקשת ממנו לא ללכת לבית החולים, שישאיר אותה בחיים כמה שרק אפשר אך היא לא באמת תחייה. בבית החולים יחברו אותה למכשירים על מנת שתישאר ב"חיים" (תישאר צמח). דוקטור כץ סיפר למומו על מישהו בארה"ב ש"בזכות" בית החולים היה צמח לשבע עשרה שנה ולא מת. גברת רוזה אומרת למומו שהיא לא רוצה לשבור את "שיא העולם לצמחים". הביקורת הנראית פה היא כלפי המתת החסד. בתי החולים בצרפת לא עושים המתות חסד ואנשים במצב קשה שמגיעים לבית החולים יכולים שליבם ימשיך לפעום והם ימשיכו לנשום לשנים רבות, אך שום דבר מעבר לא יעבוד יותר. בתי החולים מותחים את החיים של אנשים עד כמה שאפשר ולא מרפים בכלל גם אם האנשים כבר איבדו את האנושיות שבהם ונשארו רק מכונה פועמת שנושמת אוויר. מומו מעביר ביקורת חריפה על איך שבתי החולים עובדים ועל כך שבתי החולים "דוחפים את החיים לגרון לש אנשים שכבר לא יכולים לקיים את עצמם ולא רוצים לשמש עוד לשום דבר"- דוחפים את החיים לגרון של אנשים שלא יכולים לעשות עוד שום דבר ולא רוצים לשמש כשפן נסיונות או כצמח שנשאר בחיים הכי הרבה שנים.

# data[].attributes.body
"עוד אספר לכם על גברת לולה. היא באמת היתה משהו בלתי רגיל- גם זה קיים בעולם ולכן חיבבתי אותה".

הביקורת במשפט זה מופנית כלפי החברה. בחברות יש נטייה לקבוע מודל המגדיר מה זו הצלחה, איך צריך להתנהג, להיראות, איפה צריך לגור ובמה צריך לעבוד, כך שכעבור תקופה מסוימת מרבית האנשים בחברה מנהלים חיים דומים והשונים נדחקים לשוליים.
לולה היא אישה שהייתה פעם גבר וכיום היא עוסקת בזנות. קורות חייה אינם סטנדרטיים אז ניתן להסיק שהיא אינה חיה על פי המודל המושלם של החברה.
אפשר לזהות את הביקורת במשפט בלשון המלגלגת של הכותב- "היא באמת היתה משהו בלתי רגיל- גם זה קיים בעולם..." ואת הסלידה שלו מהמודל המושלם של החברה בהמשך המשפט- "ולכן חיבבתי אותה".
לכן ניתן להסיק שהכותב, המשתמש בדמות של מומו כדי להעביר את דעתו, מעריץ אנשים אשר לא נותנים למסגרת של החברה לקבע אותם והיה מעדיף שכל אחד יהיה "משהו בלתי רגיל".

# data[].attributes.body
"לרוץ אני באמת יודע. בלי זה אי אפשר להסתדר בחיים."

יש במשפט זה ביקורת עקיפה על השיטור במדינה, המשפט בא להראות שאפילו במדינה מפותחת ומערבית כמו צרפת אי אפשר לשרוד ללא היכולת לרוץ. הפעולה של ריצה ותנועתיות בכללי הם מה שעזרו לאדם הקדמון לשרוד בטבע ובלדיהם הוא לא היה שורד, בדיוק כמו שמומו אומר שללא היכולת לרוץ הוא לא היה שורד ברחובות הקשים של רובע בלוויל. לפי המשפט אפשר להבין שאין שיטור מסודר באזורים של האוכלוסיות החלשות והמיעוטים לכן כדי לשרוד אנשים חייבים למצוא בעצמם דרכים להרוויח כסף להיות בטוחים פיזית ובעצם לחיות.

# data[].attributes.body
"לפעמים מצאה להם גברת רוזה מקום במשפחות שחשו בדידות ונזקקו להם, אבל זה היה קשה בגלל החוקים" (עמוד 13)

הביקורת הנמצאת במשפט הזה היא כלפי החוק הצרפתי והאנשים שקבעו את אותו החוק. לא יודעים על אילו חוקים מדובר בדיוק, אך במשפט זה ברור כי מומו מתאר את גברת רוזה שמנסה למצוא בתים לילדים שאמהותיהם לא שבו מעולם, והוא מתאר את זה כמעשה טוב וחשוב. לאחר מכן הוא מציין שהיה קשה לגברת רוזה לעשות מעשה טוב זה, בגלל החוקים הצרפתים- ולכן במשפט זה מועברת עליהם ביקורת, החוקים לא עוזרים לעשות מעשה צודק.

# data[].attributes.headline
יהלי הרשקוביץ

# data[].attributes.subject
יהלי הרשקוביץ

# data[].attributes.body
"אני לא רוצה להיכנס לבית- חולים. אני בת שישים ושבע [...] הם יכריחו אותי לחיות, מומו. כך הם תמיד עושים בבית-חולים. ישנם חוקים שמחייבים אותם. אינני רוצה לחיות יותר ממה שדרוש. יש גבול, אפילו ליהודים." עמוד 129

המשפט זה מובע מגברת רוזה למומו, ובו ביקורת נוקבת על התנגדותם של בתי החולים להמתת חסד. גברת רוזה מבקשת ממומו שידאג שיבצעו לה המתת חסד. היא לא רוצה שיכריחו אותה לחיות בבית החולים בדרכים מלאכותיות ולפעמים מלאות בסבל והתעללות, כי לטענתה היא חייתה מספיק.
אני מסכימה מאוד עם הביקורת, וחושבת שלפעמים, אפילו אם זה נוגד את זכויות האדם, יש לחשוב גם על הדרך בה אנשים מבוגרים ימותו ואין להחזיק אותם בכוח בחיים שאינם כבר חיים עוד.

# data[].attributes.headline
אופק ליטמנוביץ

# data[].attributes.subject
אופק ליטמנוביץ

# data[].attributes.body
"גם מצב בריאותה לא היה טוב, ואני גם יכול לומר לכם מיד, שהיא הייתה אישה שהגיעה לה מעלית." עמוד 7

ביקורת על החברה: החברה לא תעזור למי שצריך אם הוא לא מספיק חשוב לה. גברת רוזה גרה ברובע שהוא שייך למיעוטים, והיא בעצמה מיעוט, אז החברה המרכזית, שגרה ברבעים הצרפתיים, לא מסתכלת אפילו לכיוון הרובע שלהם והבעיות שיש שם לא מטופלות.

# data[].attributes.body
"הטבע עושה כל מיני דברים לכל מיני אנשים ואפילו לא יודע מה הוא עושה. לפעמים פרחים וציפורים ולפעמים יהודייה זקנה בקומה השישית שכבר לא יכולה לרדת" עמוד 104-105

ביקורת על חוקי הטבע: באה נגד חוקי הטבע שהורסים את גופם ושכלם של הזקנים, וגורמים להם לחיות בסבל נוראי ולא ממיתים אותם לפני שהם מגיעים למצב מדורדר. מומו חושב שבני אדם צריכים להלחם בחוקי הטבע. מומו מנסה להלחם בחוקי הטבע בכך ששופך צבעים ובשמים על גופתה של רוזה. בנוסף, הוא אוהב את גב' לולה שנמצאת מחוץ לחוקי הטבע (גבר לשעבר) אך מתעצבן כשהיא לא יכולה ללדת, למרות שיכלה להיות האמא הטובה ביותר בעולם.