# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Ивановна Ковалева

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентація про голодомор

# data[].attributes.body
Голодомо́р 1932—1933 років — акт геноциду українського народу, організований керівництвом ВКП(б) та урядом СРСР у 1932—1933 роках шляхом створення штучного масового голоду]. Убивство голодом відбувалося в Україні й на Кубані як до 1933 р., так і в 1932 році. Різниця полягає лише в масштабах злочину. Якщо протягом 1932 р. голодом було замордовано сотні тисяч людей, то в 1933 р. лік ішов на мільйони. Однак і в 1932, і в 1933 рр. в Україні й на Кубані, на відміну від інших регіонів СРСР, де від голоду також загинуло чимало людей, голод був актом геноциду, оскільки він був навмисне спрямований проти української нації як такої. Кількість людей, які загинули від голоду, оцінювалась деякими істориками в 3,941 млн у сільській місцевості на території Української СРР та Кубані, переважну більшість населення якої становили українці, та склав 6,122 млн втрат ненародженими[6][7] (всього загалом померлих з голоду понад сім мільйонів людей (переважно українців) на території Українській СРР та три мільйони українців поза її межами — на Кубані, Північному Кавказі, у Нижньому Поволжі, Казахстані[8][9][10]). Голодомор викликаний свідомими і цілеспрямованими заходами вищого керівництва Радянського Союзу й Української СРР на чолі зі Сталіним, розрахованими на придушення українського національно-визвольного руху і фізичного знищення частини українських селян.

Спланована конфіскація врожаю зернових та усіх інших продуктів харчування у селян представниками радянської влади впродовж Голодомору 1932—33 років безпосередньо призвела до вбивства селян голодом у мільйонних масштабах, при цьому радянська влада мала значні запаси зерна в резервах та здійснювала його експорт за кордон під час Голодомору, забороняла та блокувала виїзд голодуючих поза межі Української СРР, відмовлялася приймати допомогу для голодуючих з-за кордону. Попри те, що дії представників сталінської влади, які спричинили смерть людей голодом, кваліфікувалися згідно з нормами тогочасного радянського кримінального законодавства як вбивство, причини цього масового злочину ніколи в СРСР не розслідувалися та ніхто з можновладців, причетних до злочину, не поніс покарання при тому, що навіть найвище керівництво СРСР знало про факти загибелі людей від голоду.

Упродовж десятиліть масове вбивство людей штучним голодом не лише навмисно замовчувалося радянською владою, а й взагалі заборонялося про нього будь-де згадувати.

# data[].attributes.headline
10 фактів про Голодомор

# data[].attributes.subject
10 фактів про Голодомор

# data[].attributes.body
На думку більшості істориків, причиною виникнення в Україні та інших частинах СРСР голоду 1932-33 років стала примусова і репресивна для селян політика хлібозаготівлі, яку провадила комуністична влада.

Від голоду в Україні, відомого як Голодомор, померло, за уточненими даними, від 3 до 3,5 мільйона людей. Кількість жертв у всьому Союзі оцінюють до семи мільйонів.

Понад 20 країн визнали голод в Україні 1932-33 рр. геноцидом української нації. Однак це питання досі викликає запеклі дискусії серед істориків та політиків.

1. Геноцид

2006 року Верховна Рада України офіційно визнала Голодомор 1932-33 років геноцидом українського народу. За законом, публічне заперечення Голодомору вважається протиправним, але покарання за такі дії не уточнюється.

Однак серед істориків та політиків немає єдиної думки щодо того, чи можна вважати Голодомор геноцидом у юридичному значенні цього слова, закріпленому в Конвенції ООН про запобігання злочину геноциду і покарання за нього.

При цьому "батько Конвенції про геноцид", доктор Рафаель Лемкін, який власне і запровадив цей термін, у 1953 році сказав, що "винищення української нації" - це "класичний приклад геноциду".

У 2010 році Президент України В.Янукович, виступаючи у Стасбурзі в ПАРЄ, заявив, що "визнавати Голодомор як факт геноциду щодо того чи іншого народу, ми вважаємо, буде неправильно, несправедливо". За його словами, це була спільна трагедія держав, що входили до складу СРСР. Такої ж думки дотримується і російський уряд.

Голодомор визнали геноцидом українців 23 держави: Австралія, Андорра, Аргентина, Бразилія, Грузія, Еквадор, Естонія, Іспанія, Італія, Канада, Колумбія, Латвія, Литва, Мексика, Парагвай, Перу, Польща, Словаччина, США, Угорщина, Чехія, Чилі, а також Ватикан як окрема держава.

Однак слова "геноцид" немає в документах ООН, ЮНЕСКО і ПАРЄ, присвячених Голодомору.

У резолюції Європарламенту від 2008 року Голодомор названо "жахливим злочином проти народу України та людяності". Документ також містить посилання на Конвенцію ООН про геноцид.

Як показує дослідження Київського міжнародного інституту соціології, станом на листопад 2007 року майже дві третини опитаних українців підтримували визнання Голодомору актом геноциду українського народу. Проти цього висловилися 22 % опитаних.

2. Кількість жертв

Ще один камінь спотикання серед дослідників проблеми – кількість жертв Голодомору.

Це число вираховують, порівнюючи смертність у охоплених голодом регіонах з нормальним рівнем смертності.

Через брак достовірних демографічних даних того періоду чисельність втрат серед українців оцінюють дуже по-різному: від 1,8 до 7,5 і навіть 10 млн.

Однак більшість фахівців нині сходяться на думці, що прямих жертв Голоду було 3-3,5 млн.

За підрахунками Інституту демографії та соціальних досліджень НАНУ, їх було 3,2 млн.

У рішенні Київського апеляційного суду щодо винуватців Голодомору вказано число 3,9 млн.

"Президент Віктор Ющенко зробив своїй країні ведмежу послугу, заявивши про 10 мільйонів смертей і втричі завищивши кількість убитих українців", - написав американський історик Тімоті Снайдер.

З тим, що дані екс-президента перебільшені, погодилися Стівен Дж. Віткрофт, Станіслав Кульчицький, Людмила Гриневич та інші дослідники цієї теми.

Серед дослідників також немає єдиної думки щодо загальної кількості смертей від голоду в СРСР у 1932-33 рр. Деякі іноземні історики говорять про 5,5-8 мільйонів загиблих, стверджуючи, що більше половини з них були українцями.

За підрахунками Снайдера, серед мільйона жертв на території Російської РСР близько 200 000 були етнічними українцями. В Україні ведуть Єдиний реєстр жертв Голодомору.

3. Географія голоду

У 1932-33 роках масовий голод був також на Поволжі і Кубані (де жило багато етнічних українців), у Білорусі, на Південному Уралі, в Західному Сибіру і Казахстані.

Найбільше українців загинули у сучасних Харківській, Київській, Полтавській, Сумській, Черкаській, Дніпропетровській, Житомирській, Вінницькій, Чернігівській, Одеській областях та в Молдові, яка тоді була складом УРСР.

Близько 81% загиблих від голоду в Україні були українцями, 4,5% - росіянами, 1,4% - євреями та 1,1% - поляками. Серед жертв було також багато білорусів, болгар та угорців.

Дослідники відзначають, що розподіл жертв Голодомору за національністю відповідає національному розподілу сільського населення України.

"Вивчаючи дані РАГСів про національну приналежність померлих, ми бачимо, що в Україні люди гинули за ознакою місця проживання, а не національності. Невисока питома вага загиблих росіян і євреїв у їхній загальній кількості, оскільки вони жили переважно в містах, де функціонувала карточна система забезпечення продовольством", - пише історик Станіслав Кульчицький.

4. Де не було Голодомору?

За даними Станіслава Кульчицького, восени 1932 року в Україні було майже 25 000 колгоспів, яким влада висунула завищені плани хлібозаготівлі.

Попри це, 1500 колективних господарств зуміли виконати ці плани і не потрапили під каральні санкції, тому смертельного голоду на їхніх територіях не було.

5. Дюранті і перша згадка в пресі

Першим про голод в СРСР повідомив англійський журналіст Малкольм Маґерідж у грудні 1933 року, пише дослідник Станіслав Кульчицький. У трьох статтях в газеті Manchester Guardian журналіст описав свої гнітючі враження від поїздок Україною та Кубанню, розповівши про голод серед селян.

Маґерідж засвідчив масову загибель селян, однак не назвав конкретних цифр.

Після першої ж його статті радянська влада заборонила іноземним журналістам їздити по вражених голодом територіях країни.

У березні сенсаційні відкриття Маґеріджа спробував заперечити кореспондент "Нью-Йорк Таймс" у Москві Волтер Дюранті. Його замітка називалася: "Росіяни голодують, але не вмирають від голоду". Коли про проблему почали писати інші американські газети, Дюранті підтвердив факт масових смертей від голоду.

Дюранті відомий також тим, що єдиний з іноземних журналістів взяв інтерв’ю в Йосипа Сталіна та отримав Пуліцерівську премію за свою діяльність. В Україні деякі активісти вимагали, щоб Пуліцерівський комітет посмертно відібрав у Дюранті цю престижну журналістську нагороду, однак цього не відбулося.

6. Офіційне визнання

Саме слово "Голодомор" вперше з'явилося в друкованих працях українських емігрантів у Канаді та США в 1978 році. У СРСР на той час історикам дозволяли лише говорити про "труднощі з продовольством", але не про голод.

Із вуст партійного високопосадовця слово "Голодомор" вперше прозвучало в грудні 1987 року. Тоді перший секретар ЦК КПРС Володимир Шербицький, виступаючи на урочистостях з нагоди 70-ліття УРСР, визнав факт голоду 1932-33 рр.

Коли про цю тему почали дискутувати дедалі відвертіше, у 1990 році ЦК Компартії України дозволив публікацію книжки "Голод 1932-1933 рр. в Україні: очима істориків, мовою документів".

За словами Станіслава Кульчицького, справжній тираж видання був усього 2,5 тис. примірників і воно стала бібліотечним раритетом.

У 2006 році, за часів Президента України В.Ющенка, СБУ розсекретила понад 5 тисяч сторінок державних архівів про Голодомор.

7. Натуральні штрафи

У селян, які не вкладалися в плани хлібозаготівель і боргували державі зерно, конфісковували будь-яке інше продовольство. Воно не зараховувалося як сплата боргу і було лише каральним заходом. Політика натуральних штрафів мала змусити селян здати державі начебто приховане від неї зерно, якого насправді не було.

Спочатку каральним органам дозволяли відбирати лише м'ясо, сало і картоплю, однак згодом вони взялися і за інші продукти тривалого зберігання.

Федір Коваленко з села Лютенька Гадяцького району на Полтавщині розповідав: "У листопаді і грудні 1932 року забрали все зерно, картоплю, все забрали, навіть квасолю, і все те, що було на горищі. Такі дрібні були сушені груші, яблука, вишні – все забрали".

87-річна Ніна Карпенко з села Мацківці, Лубенського району Полтавщини, розповідає, що в селі досі пам'ятають людей, які від імені влади відбирали в своїх сусідів харчі.

У грудні 1932 року другий генсек ЦК КП(б)У Станіслав Косіор доповідав Сталіну: "Найбільший результат дає застосування натурштрафів. За корову і свиню нині колгоспник і навіть одноосібник міцно тримаються".

На Поволжі та Північному Кавказі натуральні штрафи застосовувалися лише епізодично.

8. Закон "про п’ять колосків"

У серпні 1932 року під приводом того, що розкулачені селяни та "інші антисоціальні елементи" розкрадають вантажі з товарних поїздів та колгоспне і кооперативне майно, Сталін запропонував новий репресивний закон про охорону державного майна.

Закон передбачав за такі порушення розстріл з конфіскацією майна, а за пом'якшкуючих обставин – 10 років ув'язнення. Засуджені не підлягали амністії.

За каральним документом закріпилася народна назва "закон про п’ять колосків", оскільки винним у розкраданні державного майна фактично був кожен, хто без дозволу зібрав на колгоспному полі кілька колосків пшениці.

За перший рік дії нового закону за ним засудили 150 000 осіб.

Закон діяв до 1947 року, однак пік його застосування припав саме на 1932-33 рр.

9. Чорні дошки

У 1920-30-х роках газети регулярно публікували списки районів, сіл, колгоспів, підприємств чи навіть окремих осіб, які не виконували планів із заготівлі продовольства.

На боржників, які потрапили на ці "чорні дошки" (на противагу до "червоних дощок" – списків пошани), накладали різноманітні штрафи і санкції, аж до прямих репресій проти цілих трудових колективів.

У роки голоду потрапляння села на "чорну дошку" означало вирок його жителям.

Право вносити села і колективи до такого списку мали обласні представництва ЦК Компартії України за поданням районних і сільських осередків. Іншими словами, формально це була ініціатива знизу.

Система "чорних дощок", окрім України, діяла також на Кубані, Поволжі, Донщині, Казахстані – територіях, де жило багато українців.

10. Канібалізм

Свідки Голодомору розповідають про випадки, коли доведені до відчаю селяни їли тіла своїх чи сусідських померлих дітей.

"Цей канібалізм сягнув межі, коли радянський уряд… почав друкувати плакати з такою пересторогою: "Їсти власних дітей – це варварство", - пишуть угорські дослідники Аґнес Варді та Стівен Варді з Дюкейнського університету.

За деякими даними, за канібалізм під час Голодомору засудили понад 2500 людей.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
До дня пам'яті жертв Голодоморів. Проект Українського інституту національної пам'яті. "Пам'ять роду". Історії людей, які пережили голодомор 1932-1933 рр., переказані їхніми нащадками.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ять роду

# data[].attributes.attachment_link.description
До дня пам'яті жертв Голодоморів. Проект Українського інституту національної пам'яті. "Пам'ять роду". Історії людей, які пережили голодомор 1932-1933 рр., переказані їхніми нащадками. Пам'ять роду Лариса Недін, Нелля Даниленко, Галина Стефанова, Василь Чорношкур, Борис Лобода 01:43:03

# data[].attributes.body
«П'ять колосків»
Закон «Про п'ять колосків» («П'ять колосків», «Колосќи», Закон «Про три колоски», Закон «7.8», Закон «7-8») — народна назва репресивного радянського закону часів Голодомору. Повна назва: Постанова ЦВК й РНК СРСР «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперації та зміцнення суспільної (соціалістичної) власності» від 7 серпня 1932 року, звідси й одна з його назв згідно з календарною нумерацією дня й місяця.

Окрім власне самого закону була ще Таємна інструкція про його вжиток.

Під постановою підписались: Голова Центрального виконавчого комітету СРСР Михайло Калінін, Голова Ради Народних Комісарів СРСР — В'ячеслав Молотов та секретар Центрального виконавчого комітету СРСР — Авель Єнукідзе. Постанову затверджено з почину Генерального Секретаря ЦК ВКП(б) — Йосипа Сталіна. Закон передбачав як судову репресію за розкрадене колгоспне й кооперативне майно «розстріл з конфіскацією всього майна і з заміною за пом'якшувальних обставин позбавленням свободи на щонайменше 10 років з конфіскацією всього майна». Амністія в цих випадках заборонялась. З 1932 до 1940 років по цьому закону засуджено 182.173 особи. Зокрема, засуджували дітей, що намагались знайти хоч якусь їжу.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Радянська модернізація України. Голодомор 1932-33 рр. (укр.) ЗНО з історії України.

# data[].attributes.headline
Хотіли винищити нас, українців

# data[].attributes.subject
Хотіли винищити нас, українців

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Об'їхали понад 10 областей України, знайшли і записали розповіді понад сотні свідків Голодомору 1932-1933 років. Розшукали нові місця масового захоронення жертв... Вкотре пересвідчилися: голод був штучним, спланованим і організованим сталінським режимом, і направленим на винищення українців. Національний музей Голодомору-геноциду в рамках проєкту "Голодомор: мозаїка історії. Невідомі сторінки" здійснив експедицію і записав розповіді тих, кому пощастило вижити і хто досі пам'ятає, як це було, коли "забрали все і залишили помирати".

Команда із 30 учасників проєкту "Голодомор: мозаїка історії. Невідомі сторінки" протягом місяця розшукувала по різних областях України свідків, які пережили Голодомор 1932-33 років. Знайшли понад сотню людей. Їм давно за 90-то, але вони пам'ятають те, що неможливо забути.

Під час експедиції:

записали 120 розповідей про Голодомор з уст людей, які все бачили на власні очі і самі дивом вижили;

проїхала майже 10 000 кілометрів;

відвідали 92 населених пункти;

побували і в містах-мільйонниках, і в районних центрах, і в маленьких селах;

знайшли свідків у Донецькій, Луганській, Дніпропетровській, Запорізькій, Херсонській, Кіровоградській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Вінницькій та Хмельницькій областях;

найстарший свідок Голодомору, з яким вдалося поспілкуватися дослідникам - Ганна Тодосівна Губіцька з міста Деражня Хмельницької області, якій 101 рік.

віднайшли нове 51 місце масового поховання жертв Голодомору;

поспілкувалася із десятками місцевих краєзнавців;

десять історій перекладено на англійську мову та опубліковано на ресурсі Euromaidan Press

Проєкт "Голодомор: мозаїка історії. Невідомі сторінки"Національного Музею Голодомору-геноциду реалізований за підтримки Українського культурного фонду.Медійні партнери проєкту - Центр прав людини ZMINA, де опубліковані десять історій свідків Голодомору.

Колективізація, розкуркулення і Голодомор

"Чужі у шкірянках понаїжджали, усіх в колгосп позаганяли", "тройки із червоноармійцями вулицями ходили і все забрали", "де, який господар був, то всіх понищили", "маєш коня і трохи землі, то вже куркуль", "де, хто що мав, все забрали", "бунтували, то їх приїхали і забрали на Соловки" "так багато померло, що не рахували", "на собі мертвих на цвинтар носили", "п'ятеро дітей померло у сусідів", "зерно лежало пріло, а люди з голоду мерли"...

Ці фрази зустрічаються у всіх свідченнях очевидців-свідків Голодомору, організованого владою більшовиків в Україні у 1932-33 роках. Вони є доказами злочинного умислу комуністичної верхівки СРСР і самого Сталіна, які здійснюючи колективізацію і розкуркулення, створили умови, при яких можна було організувати штучний голод для остаточного зниження українського селянина-господаря, вважають дослідники.

"Часто матеріали усної історії, зібрані в експедиціях, можуть розповісти більше, ніж архівні документи. Наприклад, працівникам Музею вдалося записати свідчення про Голодомор від людей, що проживали на етнічних українських територіях у складі Росії - на Курщині і Воронежчині. В умовах відсутності доступу до російських архівів, ці свідчення є важливим підтвердженням того, що Голодомор-геноцид був спрямований не тільки проти українців в Україні, а й проти українців, які мешкали на інших територіях", - вважає генеральна директорка Національного музею Голодомору-геноциду Олеся Стасюк.

"Люди пухлі ходили. Ото на вулиці валяються. Мама ходила на степ. Миші там зерно у нірках позаривали. І люди ото ті колосочки збирали і приносили додому. Та щось, якоїсь надерем каші. Я про сусідку пам'ятаю, що вона із немовлям упала в сінях... Хотіла вийти на двір і вже не змогла... Упала в сінях з дитиною на руках і померла. Лежить мертва, а дитина грудь ссе", - розповіла дослідникам Тамара Конощук із села Велика Лепетиха, що на Херсонщині.

"Весь хліб вивезли в Росію... Все вивезли. Сусідка Олександра Губар поховала трьох своїх дорослих синів - Миколу, Петра й Павла. У неї залишився тільки найменший син Іван, якому тоді було вісім років. Допомогти поховати синів вона просила свою знайому Югину Войцехівську. Трун тоді ніхто не робив, тож жінки клали тіла дітей на драбину, обмотували їх, самі викопували ями та засипали їх. В нас вулиця була така на краю села, велика довга вулиця, і там дуже багато дітей було. І ці діти - ну, вмирають раз по раз, раз по раз, і вмирають..." - згадує Василина Яровенко, (у дівоцтві Кащук), яка народилася 5 квітня 1923 року в подільському селі Кур'янці з Вінниччини.

Про враження від спілкування із свідками Голодомору і про результати експедиції Радіо Свобода розпитало Михайла Костіва, координатор проєкту "Голодомор: мозаїка історії. Невідомі сторінки":

- Які моменти із розповідей свідків можна виділити як спільні для них усіх?

- Основне, що об'єднує всі історії, - це згадки про харчування сурогатами і відчайдушне бажання вижити. Інший спільний момент - це страх того, що Голодомор може повторитися.

- Чи проглядають у розказаних особистих історіях деталі, які характеризують наміри сталінської влади щодо українського селянства?

- Багато свідків прямо кажуть про те, що Голодомор був спланованим і мав на меті знищення українців. Одна з ключових деталей, яка також на це вказує, - подвірні обшуки і конфіскації продовольства.

Ось як, наприклад, 96-річна Олександра Леонтьєва із Миколаєва, яка пережила Голодомор у селі Лук'янівка (тоді - Леніно) Баштанського району Миколаївської області.

"Жінки питали тоді: що ж вони від нас хочуть? Видно хочуть, щоб ми тут повмирали усі, хочуть, щоб українці повмирали", - свідчить Олександра Леонтьєва.

Жінка стверджує, що від голоду у них померло пів села. Ховали людей за селом, де було старе кладовище. У селі не було підводи, яка збирала б померлих, тому покійників живі носили на цвинтар самі на своїх плечах.

- Що найбільше вразило дослідників у розповідях свідків?

- Мене як учасника експедиції вразили історії дитячих страждань, які у 1932-1933 роках стали буденністю.

Як от у розповіді Ганни Слободян із села Зяньківці Деражнянського району Хмельницької області.

Інтерв'юерку Юлію Коцур дуже вразило, що жінка-свідок із Луганщини - Часник Раїса Іванівна, 1924 року народження - уперше свої спогади про Голодомор розповіла тільки нашій команді у 2021 році.

Жінка із Луганщини вперше свої спогади про Голодомор розповіла тільки у 2021 році

Це пов'язано зі страхом, що її можуть репресувати за розповіді про Голодомор. Також ця жінка працювала педагогом і боялася, що розмови про 1930-і роки можуть негативно вплинути на її кар'єру.

Історію Голодомору вона жодного разу не розповідала навіть своїм дітям.

- Чи є якісь моменти, які ви вважаєте відкриттями своєї експедиції?

- Перш за все, відкриттями є нова інформація про місця масового поховання жертв Голодомору - таких ми знайшли понад 50.
Місця масового поховання жертв Голодомору-геноциду
Часто ці місця недоглянуті, а інколи на місці могил масового захоронення жертв штучного голоду, у прямому розумінні на людських кістках, спеціально будували споруди.

Наприклад, в одному з сіл на Миколаївщині на місці поховання у 1970-х роках була зведена школа.

Також дуже цінними були свідчення тих, хто у 1932-1933 роках жив у Росії.

Ми записали історії двох жінок, які народилися на Воронежчині. Одна з них, етнічна українка Брусь Ганна Михайлівна, розповідала про Голодомор на цих територіях.

Інша жінка, Надолінська Оксана Василівна - етнічна росіянка - розповіла про масовий наплив українців у 1932-1933 роках у російські села в пошуках їжі. Натомість у селі, де народилася Оксана Василівна, голод не призвів до масової смертності. Її дідусь врятував трьох дітей з України, і вона росла з ними разом.

- Як ставляться до Голодомору та пам'яті про нього родини свідків, їхні діти, онуки і правнуки?

- Здебільшого діти та внуки з повагою та певним трепетом ставляться до того, що пережили їхні батьки чи бабуся/дідусь. У сім'ях, де є ще чи були свідки Голодомору, пам'ять про геноцид має особистісний вимір, що впливає на ставлення та сприйняття української історії.

В цілому можемо сказати, що пам'ять про Голодомор об'єднує українців.

Це вже друга експедиція, здійснена дослідниками Музею Голодомору за останні роки. Загалом записано 240 свідчень.

Почитати, послухати і подивитися більше відеорозповідей свідків Голодомору можна тут

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музей голодомору

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
голодомор 1932-33 років

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
проєкт «голодомор: мозаїка історії. невідомі сторінки»

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розповіді свідків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
усна історія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Штогрін

# data[].attributes.attachment_link.title
"Хотіли винищити нас, українців": свідки Голодомору розповідають про пережите (відео)

# data[].attributes.attachment_link.description
Об'їхали понад 10 областей України, знайшли і записали розповіді понад сотні свідків Голодомору 1932-1933 років. Розшукали нові місця масового захоронення жертв... Вкотре пересвідчилися: голод був штучним, спланованим і організованим сталінським режимом, і направленим на винищення українців. Національний музей Голодомору-геноциду в рамках проєкту "Голодомор: мозаїка історії.

# data[].attributes.headline
Геноцид українського майбутнього

# data[].attributes.subject
Геноцид українського майбутнього

# data[].attributes.headline
Запали свічку пам'яті

# data[].attributes.subject
Запали свічку пам'яті