# data[].attributes.headline
Рекомендації щодо онлайн-безпеки для педагогічних працівників (довідник) 

# data[].attributes.subject
Рекомендації щодо онлайн-безпеки для педагогічних працівників (довідник) 

# data[].attributes.headline
Як підвищити мотивацію дітей у   навчанні

# data[].attributes.subject
Як підвищити мотивацію дітей у   навчанні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Реалізація індивідуального підходу до дитини з урахуванням її особливих мотиваційних характеристик

Сприяння мотивації як бажанню і прагненню дитини до успіху є універсальним завданням для вчителів і батьків. "Добре вмотивована дитина" - це завжди радість. Під час уроків її рука спрямовується вгору. Вона не може дочекатись лабораторного та практичного заняття або навіть звичайного формального тесту. Вона вирішує одну задачу за одною, безперервно просуваючись уперед, навіть у тому випадку, якщо її результати не ідеальні, а на шляху зустрічаються різні проблеми.

На жаль, як показують дослідження, такі діти зустрічаються досить рідко. За даними нещодавнього огляду Національної асоціації освіти США (National Education Association), учителі відзначають, що близько 60 % учнів є "незайнятими" або "невмотивованими". На практиці це означає наявність великої кількості деморалізованих дітей з великою кількістю роздратованих і розчарованих у них учителів і батьків.

То чи є якийсь вихід із такої ситуації? "Звісно", - каже відомий автор і лектор, доктор педагогічних наук Річард Лавуа. За свій більш ніж тридцятирічний стаж роботи вчителем і директором школи-інтернату для дітей із проблемами в навчанні він спостерігав тисячі учнів, які з усіх сил старались бути чимось зайнятими. У своїй книзі "Мотиваційний прорив" Лавуа каже, що всі діти в тій чи іншій мірі мотивовані, дорослі просто повинні допомогти їм визначитися з конкретною мотивацією: "Діти приходять, як незаряджені (мотивацією) батарейки. Ви ж повинні бути готові зарядити їх на повну".

Лавуа, як і багато інших людей, починав свою дослідницьку діяльність з вивчення професійних стратегій, але незабаром розчарувався, не отримавши належного результату. "Наші школи дійшли до певної межі, - каже він. - Ми знаємо й оперуємо безліччю різних стилів навчання. Учитель може використовувати дев'ять математичних стратегій, десять стратегій навчання читання, але при цьому всі ми, зазвичай, покладаємося всього лише на один мотиваційний прийом - заохочення й покарання. У підсумку всі вони не працюють".

Так у чому ж полягає відповідь на це запитання? До свого здивування, Лавуа наткнувся на нього зовсім випадково, побачивши рекламу фірми "Madison Avenue". "Якщо хтось і знає, як мотивувати дітей, - каже він, - так це люди, які продають дитячі іграшки та музику. Вони розуміють, що одна й та сама річ не підійде абсолютно всім. Виходить, що діти й дорослі реагують на зовсім різні двигуни мотивації".

Далі Лавуа стверджує, що, щоб допомогти зарядити "батарейку" у дитини, ми повинні детально розібратися, що рухає нею і що рухає нами. Оскільки ми відрізняємося, треба навчитися долати ці відмінності.

Тому спитайте, що ж найбільше мотивує вас і вашу дитину. Перевірте список Лавуа й відзначте, що вам підходить найбільше.

Товариськість. Ця категорія людей обожнює соціальну взаємодію, вони люблять перебувати у жвавому натовпі й відчувати комунікативний зв'язок з іншими людьми і просто терпіти не можуть відчуження та самотність. Коли їм комфортно, вони дружелюбні й можуть досягти висот як в якості виконавця, так і перебуваючи на лідерських позиціях.

Автономія. Для людини в цьому випадку можливість працювати самостійно - це мрія, утілена в життя. Для них плідно попрацювати в бібліотеці - задоволення, шанс вирішити якусь проблему на самоті.

Статус. Такій людині важливо знати, яке місце вона посідає в мікросоціальному середовищі або в суспільстві в цілому й чітко відчувати завойовану нею позитивну репутацію. Критика для неї може стати причиною пригніченості.

Допитливість.Постійна потреба у знаннях для цієї категорії є глибоким і потужним двигуном. Коли щось пробуджує в людини зацікавленість і живий інтерес це, по суті, дар, яким можна користуватися без будь-яких обмежень.

Агресія. Хоч це слово і сприймається, як щось негативне, але не варто обманюватись на цей рахунок. Люди із сильною позитивною агресією хороші конкуренти, а також пристрасні борці за справедливість. Вони хочуть, щоб їхня думка була почутою і приймалася з повагою.

Міць. Знову ж таки, постарайтесь уникнути передчасно негативної оцінки. З позиції мотиваційної сили "потужність/міць" - це відмінний двигун для здобуття впливу, відповідальності й повноважень. В юності вона є дуже природною, органічною та важливою частиною мотиваційної сили, якщо, звісно, ви будете правильно управляти своєю міццю.

Визнання. Багато людей просто обожнюють, коли їх помічають і цінують, відзначають їхні найменші досягнення, вони завжди позитивно реагують на громадське заохочення.

Причетність. Люди такого складу дуже люблять відчувати себе причетними до якихось відомих установ, організацій чи груп. Наприклад, сам Лавуа володіє унікальною колекцією спортивного одягу відомих команд і при будь-якій можливості сам із задоволенням що-небудь одягає. Він глибоко мотивований причетністю.

Якщо ви уважно все проаналізуєте, то помітите, що більшість представлених мотиваційних двигунів так чи інакше присутні в нашому житті, але є все ж один або два, які помітно виділяються на загальному тлі. "У дітей, - каже Лавуа, - так само". Тому, коли ви захочете допомогти дитині відчути мотивацію, спробуйте попрацювати з цими двигунами.

Як приклад Лавуа наводить розповідь про ідею, яку він реалізував у навчальному році. Для кожного свого учня він зробив футболку з логотипом класу. "Деякі хлопці, - пригадує він, - носили їх, доки футболки зовсім не розлізлися, - це були учні, для яких характерна причетність. Інші ж жодного разу не наділи їх знову - це були представники міці, допитливості чи, можливо, інших двигунів". Щоб задіяти всі інші категорії дітей, використовуючи ідею з футболкою, Лавуа запропонував учням самим вибрати колір і логотип (міць, статус), пошити футболки з довгими рукавами в якості заохочення за успіхи в навчанні (визнання), виділити один день на тиждень, щоб носити їх усім разом (товариськість).

"Найважливіше, - пояснює він, - це пам'ятати, що ми, дорослі, можемо диференціювати в дітях всі їхні мотиваційні відмінності й відповідно придумати щось для кожного з них. Я думаю, - каже він, - що це дійсно працює, це реальний крок уперед у відмові від старих підходів. І, урешті-решт, це просто хороші людські взаємини. А це завжди здорово".

# data[].attributes.attachment_link.title
Як підвищити мотивацію дітей у навчанні

# data[].attributes.attachment_link.description
Реалізація індивідуального підходу до дитини з урахуванням її особливих мотиваційних характеристик Сприяння мотивації як бажанню і прагненню дитини до успіху є універсальним завданням для вчителів і батьків. "Добре вмотивована дитина" - це завжди радість. Під час уроків її рука спрямовується вгору. Вона не може дочекатись лабораторного та практичного заняття або навіть звичайного формального тесту.

# data[].attributes.headline
Як правильно будувати педагогам стосунки з дітьми підліткового віку

# data[].attributes.subject
Як правильно будувати педагогам стосунки з дітьми підліткового віку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Для підлітка все помінялось. Він тепер дорослий. І йому треба побути наодинці, щоб розібратись у своїх проблемах. Ця рефлексія породжує відчуття самітності. Дитина стає тривожною. ЇЇ турбує неясне відчуття якоїсь невизначеності. У той же час вона жагуче шукає спілкування, але спілкування за вибором. Звідси така потреба в інтимній дружбі, коли комусь можна цілком довіритись, поділитися своїми успіхами й невдачами.

Самосвідомість, що розвивається, розуміння своєї несхожості сприяють появі в підлітка гострої потреби в самостійності й незалежності. Адже він дорослий. Але виникає проблема, пов'язана з тим, що батьки та вчителі навідріз відмовляються що-небудь зауважувати, тому що це значило б утратити свій вплив. Простіше списати все на кепський характер, розбещеність, шкідливий вплив однолітків, у будь-якому випадку, дитина "побіситься, і пройде". Але не проходить. Виникає конфлікт, що насправді є наслідком того, що дитину не почули, не зрозуміли. І це незважаючи на те, що в цей період у підлітків, як відзначають психологи, різко підвищується здатність до емпатії (співпереживання) стосовно дорослого. Але батьки, а разом із ними й учителі продовжують через моралізування та нудні моралі "виховувати". Кому це потрібно? У першу чергу, їм самим, адже відчуття власної безпорадності викликає до себе жалість. А це доставляє солодке задоволення, що допомагає скрашувати будь-які страхи.
ДУМКИ ПРО СМЕРТЬ
Вивчаючи свій внутрішній світ, підліток раптом уражається: як же він раніше не зауважував, що люди, виявляється, помирають. Виходить, помре й він? Але колись зіштовхнеться зі смертю своїх рідних, друзів, тобто тих, кого він любить. І це відчуття незначності перед смертю змушує замислитись над сенсом життя.

Колись у дитинстві дитина не надавала цьому значення, тому що сама була центром світу. Але тепер з думкою про особисте безсмертя доводиться розстатися. А це страшенно складно, оскільки в силу свого "психопатологічного" характеру підлітковий вік не знає середини, тільки крайності - бездара або геній, ніщо або Бог. Причому ці відчуття можуть мінятись по кілька разів на день. Багатьом здається, що вони не доживуть і до тридцяти. Звідси така жага що-небудь зробити, залишити після себе горезвісний "слід".

Саме в цей час молоді люди захоплено пишуть вірші, складають пісні, що допомагає їм боротися зі своїми страхами. І разом з тим їх тягне до смерті. Основоположник психоаналізу Зіґмунд Фрейд називав цей потяг Танатос і вважав, що він, поряд із потягом до життя (Ерос), є уродженим у кожної людини. Під ним порозумівається жорстокість, агресивність у поведінці, а також убивства й самогубства.

А хто в молодості не думав про самогубство? Скандали з батьками, проблеми у школі... Підліток не відчуває підтримки. І це розцінюється як зрадництво. Від таких нерозв'язних в очах дитини труднощів може, на її думку, звільнити тільки одне - самогубство чи раптова смерть. Тоді всі проблеми зникнуть самі собою. Тому часто у своїх думках і фантазіях молода людина програє сюжети, в яких бачить, як батьки повертаються додому, учителі чекають на уроці... але вже пізно. Тільки тоді вони починають каятись, розуміти, як перед нею винні, але назад, на жаль, нічого не повернути. Якоюсь мірою це пов'язано зі, знов-таки, уродженими мазохістськими рисами характеру, що, так само як і садистські, є в кожного, а в підлітковому віці тільки яскравіше виражені.

З анонімних листів у шухляду довіри шкільного психолога: "Дорога шухлядо! Що мені робити, коли жити не хочеться? Мені все набридло: учителі, батьки, друзі. Такі моменти в мене дуже часті. Для чого я народився - щоб страждати? То краще мені вмерти!!!"

...Якщо самогубство навіть і готується, то воно розраховується так, щоб в останній момент того, хто вирішив піти на запеклий крок, можна було врятувати. Таким способом, до речі, можна легко маніпулювати, що й роблять багато підлітків. У будь-якому випадку, задача дорослих - дати молодій людині можливість зробити свій вибір. Але головне - не залишати її наодинці з цим вибором.
АВТОРИТЕТ
Почуття самітності, справжні переживання, недовіра до батьків призводять до того, що підліток починає жагуче шукати, кому чи чому він міг би вірити. І перше, що притягує його почуття й увагу, - це музика. Саме в такому віці можна спостерігати божевільне захоплення різними музичними командами, що доходить часом до фанатизму. Те, що батьків і вчителів лякає, викликає в них шоковий стан, дитині, навпаки, здається таким зрозумілим. А все тому, що музика співзвучна її настрою. Голосна, агресивна, з депресивними мотивами, вона, як усякий нігілізм, несе в собі протест. Той самий протест, за допомогою якого підліток відстоює перед батьками свою рівноправність на позицію дорослого. З роками фанатизм проходить. Правда, любов до кумирів може зберегтись на все життя, стаючи частиною позитивної емоційної пам'яті. Іншим авторитетом для молодої людини може виступати підліткова група. Дитині важливо до кого-небудь приєднатись, відчувати себе частиною цілого сильного "ми". Це додає їй значущості, маскує тугу й самітність, що лякає. Поки з друзями - вона в собі впевнена.

Але вирішальну роль у житті підлітка відіграє все-таки не група, не музика, а старший друг, у психології званий "Значущий Дорослий". Ним може стати шкільний учитель, тренер, керівник гуртка. Як правило, такій людині дитина цілком довіряє, від неї немає жодних таємниць, аж до інтимних, з нею молодій людині спокійно, і, найголовніше, вона є для неї одночасно й іншою, й союзником, і наставником, й ідеалом. Підліток відданий своєму старшому кумиру з усією юнацькою пристрастю й любов'ю, заради нього він готовий навіть на самопожертву.

Примітно, що якщо в житті підлітка з'явилась така людина, то в нього більше шансів відбутись у житті, тому що в основу формули успіху, що прямо залежить від таланта, покладені відносини, де особливо виділяються такі якості, як дружба, союзництво, ідеал і почуття.
РОЛЬ УЧИТЕЛЯ
Головна якість, якою повинен володіти педагог і яка завжди допоможе знайти йому спільну мову з учнем, - це емпатія, тобто відчування іншої людини. Старе правило - учитель повинен любити дітей - діє скрізь і завжди. Якщо педагог може проникнути у світ дитини, через своє почуття заразити її любов'ю до предмета, заслужити довіру, тоді він у стані скоротити дистанцію між собою й так званими "важкими" підлітками.

На вчителях, треба помітити, лежить набагато більша відповідальність за дитину, ніж на батьках. З одного боку, вони повинні створити такі відносини, щоб школяр захотів прийти до них на урок, з іншого - повинні вміти бути суворими й не допускати потурання у класі.

Серед порад, які можна дати вчителям, які працюють з дітьми 12-14-ти років, можна виділити такі:

поважати їхню позицію;

не нав'язувати свою думку;

давати свободу (свобода - це не відсутність заборон, а непорушення законів);

ставитись до них як до рівного.

І найголовніше. Учителі завжди хочуть вплинути. Якщо так, то впливати треба опосередковано, через свій авторитет, а також авторитет старших друзів і наставників.
ДОВІДКА
Психологічні проблеми перехідного віку мають цілком конкретну причину на рівні функціонування клітин головного мозку. Як установили американські дослідники, підліткові страхи, спалахи агресії, дратівливість і брутальність обумовлені підвищенням активності передачі нервових імпульсів у деяких частинах мозку, головним чином у передфронтальній корі.

Процеси, що відбуваються в мозку з початком періоду статевого дозрівання, призводять до порушення обробки інформації та правильної оцінки виникаючих соціальних ситуацій. Як стверджують неврологи, у дитини в цьому віці різко знижується здатність розуміти чужі емоції. Так, учені досліджували здатність розрізняти емоції, зображувані картинками та словами в людей у віці від 10-ти до 22-х років. Вони знайшли, що до 11-ти років швидкість розпізнання почуттів, таких як гнів чи радість, знижувалась до 20 відсотків. Із кожним роком показник поліпшувався й досягав норми у 18 років. Таким чином, підлітки сприймають емоційні ситуації більш заплутано, що й робить їхню поведінку нерозумною та дратівливою.

Автор: Р. Комаров

# data[].attributes.attachment_link.title
Фатальна дистанція перехідного віку

# data[].attributes.attachment_link.description
Для підлітка все помінялось. Він тепер дорослий. І йому треба побути наодинці, щоб розібратись у своїх проблемах. Ця рефлексія породжує відчуття самітності. Дитина стає тривожною. ЇЇ турбує неясне відчуття якоїсь невизначеності. У той же час вона жагуче шукає спілкування, але спілкування за вибором.

# data[].attributes.headline
Психологічні аспекти уроку

# data[].attributes.subject
Психологічні аспекти уроку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Головна відмінність радикальних змін у суспільстві - зміна ставлення до людини. Це виражається у визнанні прав людини та створенні максимальних умов для її розвитку й самореалізації

Гуманізація, гуманітаризація й інформатизація освіти відносяться до глобальних проблем сучасності. Вони визначають певний зміст, суть і мету нової парадигми - соціально-особистісної освіти. Принципова відмінність концепції сучасної парадигми освіти складається насамперед у тому, що освіта розглядається як діяльність, мета якої - розвиток особистості. Отже, в основі навчально-виховного процесу лежить не абстрактне соціальне замовлення, а програма розвитку особистості дитини. Особистість дитини повинна бути здоровою і фізично, й морально, й емоційно. Суспільство і школа прагнуть до гуманізації. На передній план виходять цінності свободи, ненасильства, терпимості, емпатії, створення людини без руйнування її здоров'я. Однак існує безліч проблем у розвитку й навчанні дитини, що, окрім інших причин, свідчать також про низький рівень гуманітарної (психологічної, моральної, валеологічної) культури суб'єктів педагогічної взаємодії:

ослаблення життєвих сил, ріст кількості нервово-психічних і соматичних захворювань;

зниження генетичного потенціалу як наслідок нездорового способу життя;

слабка соціалізація особистості, що виражається в агресивності (невмотивована жорстокість, насильство, суїцид, жорстоке ставлення до дитини);

нетерпиме ставлення до "інших" за етнічними ознаками, політичним орієнтаціям тощо;

неблагополуччя сімейних стосунків, відмовлення від виконання батьківських функцій;

почуття безпорадності, залежності, безвихідності, що виникає в результаті індивідуалізму в поведінці людей, особливо в маргінальної частини населення, й ін.

Таким чином, сьогодні стає особливо актуальною проблема підвищення психологічної культури в освітньому процесі.

Навчити дитину гідній поведінці може тільки вчитель, для якого гідна поведінка є стилем життя. Поважати достоїнство учня здатний тільки той учитель, який усвідомлює значущість своєї праці, бачить повагу до цієї праці та повагу до себе як до особистості. Особистісний ріст, саморозвиток, орієнтованість на особистість та індивідуальність як учня, так і вчителя - ось що визначає гуманістичну спрямованість освіти. Якщо придивитись до нашого суспільства, то доведеться визнати, що в переважній більшості його представляють люди малоініціативні, котрі остерігаються висловлювати свою думку навіть у тих питаннях, у яких вони є фахівцями. Ці люди живуть за принципом: "Я - людина маленька, начальству видніше, як скажуть, так і зробимо". Звичайно, далеко не всі члени нашого суспільства мають таку рабську філософію, але їх більшість. Саме вони роблять "погоду" в державі.

А звідкіля ж беруться ці "маленькі люди"? Батьки не обтяжують себе обговоренням зі своїми дітьми тих чи інших проблем, поважним ставленням до думки своїх дітей, роз'ясненням змісту своїх вимог. У дитячому садку дошкільник повинен беззаперечно слухатись виховательку - такі правила. Найважливішу роль у вихованні особистості відіграє атмосфера у школі, де фактично формується характер дорослої людини. У школі багато факторів впливає на формування особистості учня, і головні з них - форма проведення занять, шкільне оцінювання. Майже всі уроки у школі проходять за схемою: учитель пояснює нову тему, задає домашнє завдання ( вивчити певний параграф тощо), а на наступному уроці викликає тих чи інших учнів до дошки, і вони відповідають.

Тут ми використовуємо звичайну шкільну лексику, але давайте вдумаємось у зміст виділених слів. У них відтінок неповаги до учня, до його розумових здібностей. Чому вчитель пояснює те, що написано в підручнику? Може, підручник поганий? Ні, якби підручник був поганий, його не випустили б. Тоді залишається інший варіант: учень занадто тупий, щоби зрозуміти те, що написано в підручнику, і розумний учитель змушений це пояснювати. Учитель задає що хоче та скільки хоче. Він розпоряджається. Він пан, він може покарати за неслухняність. А учень? Він зобов'язаний підкоритись волі свого пана, вивчити те, що йому задали. Ніхто не питає в учня, чи хочеться йому вивчати те, що йому задали, чи цікаво це йому. Найчастіше він не розуміє, яку вигоду йому принесе це виучування крім хорошої, а не поганої оцінки в журналі. Головна мета - оцінка: чим вище, тим краще.

А знайома всім картина - учень із невивченим чи погано вивченим уроком біля дошки, поставлений перед класом на осміяння! Можуть сказати: "Не таке вже це й осміяння. Усі до цього давно вже звикли". Так, звикли, тільки це і є чи не найстрашніше лихо! Учні з перших класів звикають до ганьби, розуміють, що з їхнім достоїнством ніхто обходитись пристойно не збирається, що можна не звертати уваги на достоїнство інших, тобто мова йде про формування самооцінки. Усі ці згадані вище й багато неназваних проблем змушують нас замислитись про психологічні аспекти уроку. Назвемо тільки деякі з них.

Вплив стилю педагогічного спілкування вчителя на уроці на успішність навчання дітей у цілому, на успішність уроку зокрема. Як показують результати досліджень, стиль педагогічного спілкування вчителів на уроці впливає на навчальні результати та розумовий розвиток учнів, на соматичне та психічне здоров'я дітей.

Виховання особистості на уроці, особистості з адекватною самооцінкою, особистості творчої, ініціативної, самостійної. Психологічний аспект уроку включає розвиток та врахування якостей особистості на уроці (здібності, темперамент, характер, вольові якості, емоції, мотивація, соціальні установки тощо), урахування особистих особливостей (темперамент тощо), комплексне врахування психологічних типів (аудіал, візуал, кінестетик) - усе це відіграє величезну роль в оптимізації навчального процесу.

Розвиток пізнавальних процесів дитини на уроці: сприйняття, уваги, пам'яті, уяви, мислення, мови тощо. Педагогу необхідно пам'ятати, що існують найбільш сенситивні вікові періоди для розвитку того чи іншого пізнавального процесу.

Особистісні якості вчителя, роль, значення особистості вчителя в навчанні. У практиці багатьох шкіл бували випадки, коли освоєння нової ідеї, пов'язаної з невеликими перетвореннями, що не впливають на життя всієї школи, давало набагато більший ефект, ніж очікувалось, якщо цю роботу проводив педагог-майстер. А бувало й так, що яскрава, багатообіцяюча ідея гинула в руках недотепних педагогів. Значення, роль особистості вчителя в успішності уроку, у взаємодії на уроці особливо актуальні в даний час, коли навчання стало досить різноманітним, коли впроваджуються нові системи навчання. На думку О. Хомерікі, М. Поташніка, кожний новий педагогічний засіб має дві сторони: технологічну, пов'язану зі специфікою його використання, й особистісну, що дозволяє вчителю шляхом прояву своїх індивідуальних якостей (професійної підготовки, комунікабельності, емоційності, чарівності тощо) впливати на ефективність його освоєння. Тому, розглядаючи все нове, упроваджуючи нове у практику уроку, нові форми уроку, варто враховувати, якою мірою особистісні характеристики творців і послідовників впливають на його результативність. Саме про це пише Ш. Амонашвілі у вступній статті до збірника педагогічних праць Л. Занкова, розповідаючи про впровадження системи розвивального навчання Л. Занкова в масову школу: "...були взяті на озброєння зовнішні форми й відкинуте головне - сама нова дидактична система з її програмами, підручниками, принципами та методами, системою перепідготовки вчителів".

Якщо мова йде про психологічні аспекти уроку, то це: психоемоційна релаксація на уроці, її місце в уроці, форма, тривалість з урахуванням вікових та індивідуальних особливостей учнів класу; урахування відповідності психофізіологічних, вікових психологічних особливостей формі проведення уроку, вибір дидактичних методів, прийомів, засобів на уроці; розвиток навчальної мотивації на уроці (мотив-потреба-діяльність); культура вбирання, приміщення, культура внутрішня та зовнішня як учителя, так і учня; емоційні аспекти навчального процесу на уроці: уміння вчителів трансформувати емоційне в інтелектуальне, що є одним з головних принципів розвитку ініціативної та творчої особистості.

Отже, школі потрібний знаючий, психологічно грамотний учитель. Для встановлення та підтримки оптимальної міжособистісної взаємодії, організації свого спілкування з оточуючими, у нашому випадку з учнями, колегами, необхідно володіти певною системою знань і вмінь, що прийнято називати "соціально-психологічна або комунікативна компетентність".
Стаття журналу "Відкритий урок: розробки, технології, досвід"
Автор: Г. Ядагаєва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
психологічні

# data[].attributes.attachment_link.title
Психологічні аспекти уроку

# data[].attributes.attachment_link.description
Головна відмінність радикальних змін у суспільстві - зміна ставлення до людини. Це виражається у визнанні прав людини та створенні максимальних умов для її розвитку й самореалізації Гуманізація, гуманітаризація й інформатизація освіти відносяться до глобальних проблем сучасності. Вони визначають певний зміст, суть і мету нової парадигми - соціально-особистісної освіти.

# data[].attributes.headline
Міжособистісне  спілкування підлітків

# data[].attributes.subject
Міжособистісне  спілкування підлітків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У підлітковому віці ставлення школярів до навчальної діяльності зазнає серйозних змін. Перш за все знижується їх навчально-пізнавальна мотивація

Придбання знань вже не підтверджується безпосереднім інтересом підлітків до навчання, як це було в початковій школі, і навчання нерідко перетворюється в нудний, обтяжливий обов'язок.

Для того щоби підліток ставився до навчання більш усвідомлено, знання, які він одержує у школі, повинні мати для нього особливе значення. На жаль, навчання для багатьох школярів, навіть старших і випускних класів, є не особисто значущою метою, а нудним обов'язком, якого хочеться якнайскоріше позбутись. Ми спостерігаємо негативну емоційну сферу, яка тягне за собою певні порушення психічного здоров'я. У результаті учні, які багато вчаться, більшою мірою підлітки, ставляться до навчальної діяльності формально, не прагнуть високих результатів, не реалізують свій потенціал.

Допомогти підліткам перестати бути пасивними споживачами освітніх послуг, стати активними свідомими учнями, ставитись до навчальної діяльності як до дуже значущої може психологічний супровід формування, розвитку, самовдосконалення, самовиховання особистості, готової жити в новому тисячолітті.

Особистість, яка формується, - це не просто об'єкт яких-не будь дій, а активний суб'єкт саморозвитку. І особливо важко розв'язується це питання в підлітковому віці, коли коло спілкування розширюється, іде пошук нового, пошук самого себе.

Підлітки значну частину часу проводять у спілкуванні з однолітками. Відомий психолог Л.Божович відзначає, що якщо в молодшому шкільному віці основою для об'єднання дітей є спільна діяльність, то в підлітків, навпаки, привабливість занять та інтереси визначаються в основному можливістю широкого спілкування з однолітками. Саме в такому середовищі закладаються та формуються основи того ставлення до життя та інших людей, які згодом будуть визначати обличчя світу.

Закритість і монологічність нашої шкільної освіти, де учню відводиться тільки пасивна роль, а активність, як і раніше, у руках педагогів, призводить до загострення та наростання конфліктних і стресових ситуацій, невміння взаємодіяти з оточуючими, зниження мотивації до навчання. А впровадження нових технологій, орієнтованих на особу, на ненасильницьку взаємодію, на розвиток пізнавальної активності, комунікативності, самостійності, ініціативи, безпосередню діють на розвиток етичної самосвідомості, творчої активності підлітків.

Ефективність різних форм групової активності виправдовує співпрацю, що подобається учням, вносять дух творчості в освітній і виховний процес, дозволяють вирішувати багато проблем. Тому вчителі, які перевагу традиційно віддають фронтальній та індивідуальній формам роботи при організації навчальної співпраці, повинні доповнювати її різними колективними формами. З їх допомогою можна моделювати процес групового спілкування та стимулювати розвиток необхідних для людини якостей. Організація групового спілкування в умовах школи може відбуватись через різні форми групової активності: дискусії, диспути, рольові ігри, брейнстормінг тощо.

Будь-яке спілкування партнерів припускає їх певну єдність у вигляді зацікавленості кожного в розвитку теми розмови зі своїми партнерами. У протилежному випадку суб'єкти не захочуть спілкуватись, не зможуть спілкуватись і їм нічого буде сказати один одному, що в результаті може виразитись не розумінням один одного, яке в більшості випадків переходить у конфлікт. Ось чому єдність, взаєморозуміння, зацікавлене спілкування допомагають уникнути конфліктів. А управління конфліктами, як нам відомо, це запорука успішного психічного й фізичного здоров'я.

У школах педагоги неврегульовану групову мову кваліфікують як "галас" і прагнуть негайно усунути всілякого роду прояви стихійної мови. Масовий, груповий характер - це основна межа групової мови. Можна сказати, що групова мова є полілог-розмовою між кількома особами, при якому, проте, усі співбесідники чують і розуміють один одного.

Полілог - це невипадковий обмін репліками. У ньому відбувається реалізація внутрішнього світу кожного його учасника через процеси говоріння-слухання та невербальної поведінки. Групове спілкування можна розглядати як системний процес, що має, принаймні, два рівні організації: індивідуальної поведінки й міжіндивідуальної взаємодії, де надзвичайно своєрідно та глибоко поєднується індивідуальне начало з колективним.

Самосвідомість (ставлення до своєї поведінки, відчуттів і думок як до чогось зовнішнього) виникає не раніше певного віку, приблизно до 13-15-ти років. У цьому віці має сенс говорити дитині, що її характер та особистість (її "я") - не одне й те ж. Через спілкування з однолітками, самопізнання підліток починає усвідомлювати, що немає поганих і добрих характерів. Є люди, які вміють використовувати свій характер у своїх цілях, і є такі, які не хочуть знати себе й бояться себе, залишаючись невдахами. Слід прийняти свій характер, подружитися з ним і ставитись до нього як до інструменту спілкування зі світом.

Підліток у спілкуванні набуває досвід комунікативності організаторських здібностей. Він стає все більш упевненим у собі, успішним. І тоді в нього знижується тривожність, з'являються відчуття комфортності, позитивні емоції. Іде активне соціальне становлення підлітка, міняється характер взаємостосунків між учнями, з'являється доброзичливість, дружелюбність. Ці ефекти призводять до формування фізично й духовно здорової особистості, здатної в подальшому вдосконалюватись і розвиватись.
Стаття журналу "Відкритий урок: розробки, технології, досвід"
Автор: В. Хрістофорова

# data[].attributes.attachment_link.title
Групове спілкування підлітків

# data[].attributes.attachment_link.description
У підлітковому віці ставлення школярів до навчальної діяльності зазнає серйозних змін. Перш за все знижується їх навчально-пізнавальна мотивація Придбання знань вже не підтверджується безпосереднім інтересом підлітків до навчання, як це було в початковій школі, і навчання нерідко перетворюється в нудний, обтяжливий обов'язок.

# data[].attributes.headline
Як віртуозно долати конфлікти

# data[].attributes.subject
Як віртуозно долати конфлікти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Моя робота - це суцільний конфлікт!", - такою фразою часто розпочинається день директора школи.

Учора незадоволена вчителька молодших класів зацькувала молоду вчительку інформатики.

Сьогодні розгнівана матір кричить на вчителя іноземної мови за те, що її ж син не виконав домашнє завдання. Завтра мешканці прилеглого будинку пишуть скарги на неймовірну кількість котів на території школи. І кожного дня все нове й нове...

Що ж таке конфлікт? У психології конфлікт визначається як зіткнення протилежних інтересів, поглядів, прагнень тощо. У колективі конфлікт відображає зіткнення рольових позицій, норм, цінностей членів групи. Конфлікти, що виникають в організації, можуть бути викликані такими трьома групами причин:
Дев'ять причин конфліктів

особливостями трудового процесу;

психологічними особливостями людських взаємин;

своєрідністю членів групи.

Необ'єктивність: організаційна боротьба, що переходить "на особистості".

Різниця в цінностях: оцінка світу та реальності часто може не співпадати в одній команді.

Різниця в оцінці дійсності: перекручування фактів.

Відмінність у цілях: різні цілі в одній команді.

Відмінність у методах: сторони мають одну мету, але не можуть дійти згоди з приводу її досягнення.

Суперництво за ресурси: кому дадуть клас "а", а кому "б"?

Суперництво за управління: прагнення збільшити свою владу.

Непорозуміння: одне слово чи фраза може для когось стати образливим.

Нереалізовані очікування: плани, що були побудовані людиною та нереалізовані через іншу сторону.

Усі конфлікти розвиваються за певною схемою і мають загальні стадії розвитку:

потенційного формування суперечливих інтересів, цінностей, норм тощо;

переходу потенційного конфлікту в реальний (усвідомлення конфлікту хоча б одним з учасників);

конфліктні дії та поведінка;

розв'язання конфлікту.

Окрім того, кожний конфлікт має також більш-менш чітко виражену структуру. У будь-якому конфлікті присутні:

об'єкт конфліктної ситуації;

цілі, мотиви учасників;

опоненти - сторони конфлікту;

поведінка, спрямована на ліквідацію планів і руйнування намірів іншої сторони.

Найбільш поширені типи поведінки під час конфлікту:
Важливо пам'ятати, що доки присутні всі перераховані елементи структури конфлікту, він неусувний. Спроба припинити конфліктну ситуацію силовим тиском або домовленостями призводить до наростання, розширення його за рахунок залучення нових осіб, груп чи організацій. Отже, необхідно усунути хоч б один з існуючих елементів структури конфлікту.

Агресивний тип поведінки характерний для тієї сторони конфлікту, яка бажає нав'язати свої погляди, цінності іншим, змінити позиції оточуючих відповідно до своїх уявлень про ситуацію. Така людина впевнена в собі та своїй правоті, рідко слухає інших.

Миротворчий тип поведінки властивий тим, хто вміє аналізувати ситуацію, прагне довести правоту чи неправоту сторін конфлікту та знайти оптимальні рішення для його врегулювання.

Нейтральний тип поведінки спонукає людину відмовитись від участі в конфлікті, не включатись у нього, залишатися стороннім спостерігачем. Часто може знехтувати своїми інтересами. Може бути невпевненим, навіть якщо правда на його стороні.
Дев'ять кроків до уникнення деструктивного конфлікту:
За значенням для організації конфлікти розподіляються на конструктивні (творчі) та деструктивні (руйнівні). Перші призводять до створення нових ідей, більш ефективності діяльності. Другі зменшують задоволеність працею, руйнують виробничий процес.
Дев'ять кроків до врегулювання конфлікту між двома антагоністами:

Забезпечення всіх працівників простими інструкціями про їх завдання.

Приділіть більше уваги розумінню поведінки іншої людини, аналізуйте.

Визнайте - рідко всі бувають "правими". У кожного своя оцінка дійсності та свій погляд на ситуацію.

Не судіть, не повчайте, не вимагайте.

Забудьте про покарання як стратегію поведінки.

Контролюйте хід подій під час загальних зборів, що проводяться в колективі.

Шукайте рішення, а не винного.

Не дозволяйте іншим стати вашим "пусковим механізмом".

Працюйте над собою - учіться слухати й оволодійте навичками ефективного спілкування, щоб уникнути непорозуміння.

Вислухайте обидві сторони та зрозумійте їх почуття, погляди, бажання, мотиви тощо.

Дайте обом сторонам вислухати один одного.

Визначте, де саме вони не зрозуміли один одного.

Ставте уточнюючі запитання, щоби зрозуміти істинну причину суперечки.

Спитайте обидві сторони, як вони бачать вирішення конфліктної ситуації.

Визначте, чи підходить рішення, запропоноване однією зі сторін, усім іншим учасникам конфлікту.

Виберіть найкраще рішення.

Допоможіть зберегти обличчя тій стороні, що виграла менше.

Прослідкуйте, чи дійсно запропонована стратегія найефективніша.

Особливості роботи керівника будь-якого рівня у значній мірі складаються з вирішення постійно виникаючих суперечок. Проте далеко не всі вони доходять до конфліктів, багато з них добрий керівник устигає своєчасно вирішити. Саме в цьому й полягає мистецтво управляти - передбачати конфлікти, угамовувати їх "на корені".

Основні правила, що можуть допомогти передбачити конфлікт, такі.

Постійна робота з поліпшення умов праці, удосконалення механізмів її оплати, покращення організації виробничого процесу, покращення побутових умов працівників.

Організація всієї діяльності виключно на основі чинної законодавчої бази.

Дотримання службової етики.

Урахування очікувань підлеглих, послідовність у своїх обіцянках і відповідних наступних діях.
Не слід:
До врегулювання конфліктів можна привернути посередників, які мають достатній досвід у проведенні переговорів і вирішенні суперечок. У ролі посередника повинна виступити людина, яка користується пошаною, авторитетом в обох сторін, у такому разі до її думки та думок інших прислухаються опоненти.

Бути грубим і некоректним.

Ані на мить забувати про інтереси, почуття, цінності, цілі тощо інших.

Переривати співрозмовника в будь-якому випадку.

До всіх застосовувати один і той самий критерій оцінки діяльності.

Приховувати інформацію, перш за все таку, що стосується інтересів інших.

Обіцяти "аби відчепились" і не виконувати обіцянок.

Порушувати будь-які права людини.

Конфлікти неминучі в будь-якій сфері діяльності, але не слід забувати, що вони можуть бути й позитивними. Адже за допомогою конфлікту відбувається своєрідний моніторинг життєдіяльності колективу, створюються умови для вирішення "наболілих" питань, а відтак - відбувається розвиток організації. Так, може виникнути така ситуація, що тільки зашкоджує й руйнує все й уся, але саме тоді слід проявити свої навички лідера та допомогти своїй команді стати краще! Не бійтесь, а вміло та впевнено управляйте конфліктами.
Стаття журналу "Відкритий урок: розробки, технології, досвід"
Автор: М. Шевченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Як віртуозно долати конфлікти

# data[].attributes.attachment_link.description
"Моя робота - це суцільний конфлікт!", - такою фразою часто розпочинається день директора школи. Учора незадоволена вчителька молодших класів зацькувала молоду вчительку інформатики. Сьогодні розгнівана матір кричить на вчителя іноземної мови за те, що її ж син не виконав домашнє завдання. Завтра мешканці прилеглого будинку пишуть скарги на неймовірну кількість котів на території школи.

# data[].attributes.headline
Його величність конфлікт

# data[].attributes.subject
Його величність конфлікт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Прагніть уникати конфліктів", - радить вам усесильний Дейл Карнегі. Як видно, він усерйоз думає, що це можливо

Конфлікт виникає з розходження потреб і цілей різних людей, які вступають у взаємодію. Для того щоб уникнути конфліктних ситуацій, треба як дві краплі води бути схожими один на одного. Навіть сіамські близнюки конфліктують, що вже казати про чоловіків і дружин. Тож давайте погодимося з тим, що конфлікт у людських стосунках неминучий. І - додамо - необхідний...

Боротьба чоловіка й жінки у творчому конфлікті майже завжди призводить до творчих рішень. Партнер, котрий прагне до актуалізації, поважає інших за те, що вони не схожі на нього, так само як учений шукає спростування очевидного. Партнер, котрий прагне до актуалізації у шлюбі, повинен бути вдячний конфлікту.

Здорові сімейні стосунки - це такі стосунки, в яких творча боротьба й конфлікт частіше присутні, ніж відсутні. Живі, працюючі стосунки обов'язково ведуть до конфлікту, а отже - до росту. Любов не означає відсутності боротьби. Люблячі один одного мають потребу в боротьбі час від часу, інакше вони почнуть задихатись. Однак здебільшого люди вважають, що в подружніх стосунках вони повинні бути раціональними, логічними й уникати прояву сильних почуттів. Більшість подружніх пар переконують один одного у своїй правоті за допомогою фактів, доводів, прикладів, а не за допомогою почуттів.

Насправді страх, що заважає нам гніватись чи ридати, - це страх перед можливою образою чи навіть страхом бути залишеним. Люди настільки бояться цього, що здатні нескінченно заперечувати свої природні ворожі почуття. У результаті чого вони не здатні піднятись вище дрібних причіпок до речей, що нічого не варті, а настільки низький політ неминуче призводить їх до психосоматичних розладів. Тому я хочу порекомендувати вам не боятися сильних почуттів і ставитись до них як до норми подружнього життя.

Учіться виражати себе, свої почуття. Але пам'ятайте: метою суперечки не має бути програш. Вища мета суперечки - виразити своє Я.

Виходячи з того, що сімейна дискусія не обов'язково мусить бути дружньою, зробимо кілька висновків.

1. У суперечці намагайтеся встати на сторону свого партнера і "пророчити" його наступну репліку. Скажіть: "Я розумію, що ти..." - далі його передбачувану точку зору і свої заперечення або посилання на об'єктивні причини. Тоді емоційні гойдалки вашого партнера різко поміняють положення, і він перестане чіплятися за свою точку зору, перестане вважати її єдино можливою.

2. Сприйміть ідеї іншого з усією серйозністю. Пам'ятайте, що це прекрасна можливість розширити свої знання або змінити заскорузлі установки.

3. Цінуйте розходження між вами й вашим чоловіком. Поважайте його смаки та інтереси. Пам'ятайте, що у ваших розходженнях - ваша сила, тому що саме вони - кращий стимул росту для вас обох.

4. Після вислуховування спростування один одного й контрдоказів продовжуйте розмову доти, доки кожний (я підкреслюю - кожний!) не відчує себе краще. Будь-який конфлікт викликаний напругою внутрішніх ресурсів, тому головна мета - дати почуттям вивільнитись, нехай навіть це супроводжується криком, вищанням, сльозами. Коли вихлюпується брудна вода, з'являється місце для чистої та свіжої.

5. ЗАВЖДИ залишайте достатньо часу для сімейної розмови. Ви повинні виговоритись і дати можливість виговоритись іншому. Інакше в душі залишиться колишній неприємний осад, а це - як хворий орган, який видалили не цілком, залишивши маленький клаптик гнити в організмі. Суперечка, доведена до кінця, - кращий засіб від безсоння.

Усі ці п'ять висновків напрошуються самі собою. Треба тільки повірити, що наші почуття природні та гідні вираження.

Повага до справедливого обурення вашого чоловіка, до його права виразити це обурення, навіть якщо ви не згодні з його доводами, - підстава здорового шлюбу. Щасливий шлюб - це майстерня росту, а особистість росте від сутички до сутички з гідним супротивником. Тому закінчити цю главу хочу переліком руйнівних і творчих стилів боротьби.
РУЙНІВНІ СТИЛІ БОРОТЬБИ
Я розумію, що в чоловіка й жінки можуть бути всілякі далекі плани, не схожі на ідеал очікування та мети, і що вони зовсім по-різному можуть виражати гнів, сприймати його. Але це свідчить тільки про те, що їм буде потрібно чимало часу, доки вони досягнуть того щасливого моменту, коли їхня боротьба стане адекватною.

1. Передчасні вибачення.

2. Відмова приймати боротьбу всерйоз.

3. Утеча, прагнення уникнути конфронтації віч-на-віч, спроби вийти із ситуації, наприклад, лягти спати чи відмовчуватись у відповідь на докори та скарги.

4. Нанесення удару нижче паска, використовуючи інтимні знання про партнера.

5. Ланцюгове реагування: "примішування" питань, що не стосуються справи, для того, щоб організувати атаку.

6. Вибір псевдопристосуванської тактики: прикинутись, що погоджуєшся з точкою зору партнера, - заради короткострокового миру, і заради цього ж заганяти всередину сумніви, обурення, таємне презирство, скритність.

7. Непрямий напад, наприклад, на якусь персону, ідею чи діяльність, цінність або об'єкт, що дорогі партнеру, - удар рикошетом.

8. Дворушництво - давати обіцянки, але не робити жодних спроб їх виконати.

9. Спроба пояснити походження почуттів партнера.

10. Вимоги багато більшого, ніж партнер може дати.

11. ПІДКОП! Тобто навмисне створення та посилення почуття емоційної небезпеки, заклопотаності чи депресії в партнера; погроза нещастями.
КОНСТРУКТИВНІ СТИЛІ БОРОТЬБИ
12. Зрадництво. Не тільки не захищати свого партнера у важкій для нього ситуації, а і приєднуватись до нападок на нього.

1. Плануйте сутичку на спеціально виділений зручний час, щоб не втягувати в боротьбу ні в чому не винних оточуючих.

2. Прагніть цілком виразити свої почуття - як позитивні, так і негативні.

3. Повторюйте кожний аргумент чоловіка своїми словами - щоб самому перейнятись його проблемою і щоб він почув свої претензії з боку.

4. Чітко визначайте предмет боротьби.

5. Постарайтесь відразу визначити, де ваші точки зору розходяться, а де - збігаються.

6. Постарайтесь визначити, наскільки глибоко кожний із вас відчув свою "сутичку" у боротьбі. Це допоможе вам зрозуміти, скільки ви можете уступити.

7. Будьте гранично коректні, критикуючи партнера, й обов'язково доповнюйте свою критику конструктивними позитивними пропозиціями з покращення вашого партнера і вас самих.

8. Визначте, як кожний з вас може допомогти іншому в рішенні проблеми.

9. Спроможіться оцінити боротьбу, порівнявши нові знання, які ви з неї винесли, з ранами, які вона вам нанесла. Виграє, зрозуміло, той, чиї втрати істотно менше нових знань.

10. Обов'язково робіть перерви в боротьбі та заповнюйте їх чимось для вас дуже приємним. Підійдуть теплий тілесний контакт, хороший секс тощо.
Стаття журналу „Відкритий урок: розробки, технології, досвід"
11. Завжди будьте готові до нового етапу боротьби - інтимна боротьба більш чи менш безперервна. Парадоксально, але факт, що якщо її очікують і ставляться до неї як до норми, ця боротьба протікає швидше, менш злобно, з меншими жертвами та великим новим знанням.

# data[].attributes.attachment_link.title
Його величність конфлікт

# data[].attributes.attachment_link.description
"Прагніть уникати конфліктів", - радить вам усесильний Дейл Карнегі. Як видно, він усерйоз думає, що це можливо Конфлікт виникає з розходження потреб і цілей різних людей, які вступають у взаємодію. Для того щоб уникнути конфліктних ситуацій, треба як дві краплі води бути схожими один на одного.

# data[].attributes.headline
Учитель нової формації як великий учитель

# data[].attributes.subject
Учитель нової формації як великий учитель

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Учитель - живий приклад ефективності виховання та навчання. "Робіть добро, поки ви існуєте"

"Справа вченого - відкрити та перетворити у слово й формули існуючі закономірності Всесвіту. Місія методолога - знайти інструменти привнесення відкриття вченого в освіту. Місія педагога - формувати цілісне мислення учня, рівною мірою привносячи в цей процес досягнення вченого й методолога. Синтез знання й уміння - ось відмінна якість педагога", - відзначає Н. Мacлoвa в роботі "Нooocфeрнoe oбрaзoвaниe". Для одержання уявлення про цілісне мислення вчителю необхідно знати, що це таке, та бути переконаним носієм цього знання.

Масштабна задача постає перед учительством: зсередини трансформувати систему освіти й через неї - у всі зони впливу освітньої системи на суспільство в умовах його стрімкого розвитку. Необхідна внутрішня перебудова: структурна, функціональна, ціннісна. Знайти можливості перебудови системи освіти зсередини - місія вчителів нового покоління, aндрaгoгіки й aкмeoлoгії, пcихoлoгічної та гуманної педагогіки. Стратегічна роль учителя - перевірка автентичності їх моральнo-дyхoвних начал, де етика й моральність - духовний акт філософії духу з орієнтацією на цілісне сприйняття світу, цілісне мислення. Учитель має виконати cвій моральнo-етичний акт.

У модернізації освіти, у рeфoрмувaнні освітнього процесу центральною фігурою є вчитель-дослідник, учитель-лідер як учитель нової формації - духовно розвинена, соціально зріла, творча особистість, компетентний фахівець, який прoфecійнo володіє всім арсеналом педагогічних засобів, який прагне до постійного самовдосконалення. Він нece відповідальність за формування та розвиток виcoкooсвіченої творчої особистості та її максимальну самореалізацію.

Задачі, які повинен уміти вирішувати вчитель нової формації:

учити новому мисленню, методам пізнання й самоорганізації;

уміти підвести до дверей, дати ключ і навчити учня як учасника освітнього процесу користуватись цим інструментом. Пам'ятати: ніхто, крім самого учня, не зможе ввійти у світ знань;

навчити учня самостійно розглядати явища цілісно й у динаміці;

навчити учня самоорганізації та показати йому реальний шлях до самореалізації по спіралі:

Я - САМОнавчання -
САМОвиховання -
САМОствердження -
САМОвизначення -
САМОрегуляція -
САМОрозвиток -
САМОпізнання -
САМОактуалізація -
САМОреалізація.

Це означає:

показати всепроникний принцип подібності у природі, мисленні. Навчити шукати подібності, аналогії для нових досліджуваних явищ, поглиблюючи та змінюючи їх у міру необхідності;

навчити учня використовувати всі навички й уміння у процесі пізнання;

допомогти розкрити повний потенціал учня та вивести його в космос творчості. Це і є стратегічний орієнтирна майбутнє, який відрізняється від задачі традиційної школи - дати деякий обсяг знань і методів роботи зі шкільних основ науки.

Авторитарна педагогіка базувалась на учні як "запам'ятовуючому суб'єкті" й орієнтувалась на минуле. А дитина - алмаз, з якого треба зробити діамант, що виблискує своїми грaнями. Це ювeлірнa робота. Нова парадигма цілісної динaмічної освіти вимагає від учителя нeoбхідності вміти працювати, використовуючи психологічні методики коригувального (трaнcфoрмyючогo) типу; володіти методиками психологічного моделювання та прогнозування.

Знання, якими нeoбхідно володіти вчителю нової формації:

основи наукової теорії, гносеології, методології;

добре знання предмета спеціалізації;

енергії, що дозволить показати особисту впевненість учителя та стимулювати творчий процес пізнання.

Уміння, якими повинен володіти вчитель нової формації:

любити дітей - найважливіший компонент принципу гуманізму й найважливіша якість вихователя, учителя;

безумовно приймати світ і людину;

поважати в дитині людину, бачити в кожному особистість;

вірити в дитину як у людину - вираження оптимістичної лінії та гуманізму;

знати дитину як людину - без знання душі особистості виховання є сліпим;

бути гуманним - значить бути людинознавцем;

розуміти дитину як людину, уміти поставити себе на її місце, побачити світ її очима;

дбайливо ставитись до духовного світу та природи особистості - кожна особистість має свій неповторний духовний світ, свій досвід, звички, погляди;

берегти й розвивати почуття власного достоїнства - без цього неможливе ані виховання, ані самовиховання;

стати другом дитини - як людини, як співучасника освітнього процесу;

уміти цілісно мислити, трансформувати негативні проблеми, настрої, устремління в позитивні;

орієнтація на культуру педагогічної праці, на цілісний світогляд;

не нашкодити здоров'ю, психіці учня;

мотивувати цілісне сприйняття світу особистістю учня;

мотивувати позитивний вибір учня в ситуаціях заданості й невизначеності;

працювати в біоадекватних методиках і технологіях освіти.

Найважливіша задача - вирощування мислячого й шукаючого вчителя нової формації, здатного зробити самостійний світоглядний вибір пізнавальним і життєво-практичним шляхом. Вирощування толерантності - терпимості до світоглядно протилежного погляду, позиції через сферу культури, ієрархію її ціннocтeй, щоби побачити, довідатися, зрозуміти, усвідомити, прийняти людське достоїнство. Мета діяльності вчителя - навчити дітей жити у світі за законами етики, природи, творчості й культури. Учитель повинен усвідомити та реалізувати зміст освіти нерозривно з формою та методом. Освіта й культура єдині у своїй суті, єдині в методах і формах своїх життєвих проявів.

Методика завжди творчий акт учителя нової формації та мусить бути описана. Вона ефективна у сполученні з мистецтвом учителя нової формації й не може бути тиражована. Це рівень мистецтва, де вчитель - майстер взаємодії. Зрілість учителя - здатність установлювати внутрішній контакт з іншими людьми. Методики раз і назавжди не може бути - це завжди творчий акт.

Учитель нової формації - це ще й лідер - сучасний, гуманний, aceртивний лідер як реальна людина, яка живе відкрито у своєму світорозумінні й поведінці у світі. Він піклується прo благо кoлeг, свою моральну стабільність і світоглядну визначеність, зрозумілий для оточуючих людей. Він виявляє та викорінює несправедливість. Лідер поглиблює своє розуміння добра та блага. Асертивність yчитeля - це орієнтація його дій на створення умов для здійснення учасником освітнього процесу самостійної дії з відповідальністю за зроблений вибір і наслідки свого вчинку.

Володіти лідерськими якостями це значить:

мати інтелектуальні здатності - розум і логіку, розважливість і проникливість, оригінальність і концептуальність;

знання справи та мовна розвиненість, зацікавленість і бажання все пізнати;

мати такі риси характеру, як ініціативність і гнучкість, творчість, чесність, сміливість і особистісна цілісність, упевненість у собі та врівноваженість, незалежність і самостійність, наполегливість і завзятість, енергійність і працездатність, обов'язковість;

мати придбані навички заручатись підтримкою, завойовувати популярність і престиж, такт і дипломатичність, брати на себе ризик і відповідальність, організовувати та переконувати, змінювати себе та бути надійним, уміння жартувати та розуміти гумор, розбиратись у людях.

Учитель нової формації як великий учитель:

оточений своїми кращими учнями, де вічно панує світле, радісне, мажорне літо;

усміхається, тому радість і свято в душах учнів;

не замкнутий, а емоції для нього - педагогічні засоби, він вільний від упереджень;

постійний і послідовний у всіх своїх діях, має вище знання й робить усе добре, нічого не забуває, нічого не плутає, ніколи не помиляється;

сам придумує, створює та підтримує особливі умови, особливу атмосферу, стимулює учнів у роботі;

підтримує колег, і всі разом вони є єдиним колективом однодумців, виступають єдиним фронтом, і в них немає непереборних розходжень у думках і цінностях.

Учитель - живий приклад ефективності виховання та навчання. "Робіть добро, поки ви існуєте", - писав Д. Дідро.

Автор: Т. Мажикеєв

Стаття журналу " Відкритий урок: розробки, технології, досвід"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ефективності

# data[].attributes.attachment_link.title
Учитель нової формації як великий учитель

# data[].attributes.attachment_link.description
Учитель - живий приклад ефективності виховання та навчання. "Робіть добро, поки ви існуєте" "Справа вченого - відкрити та перетворити у слово й формули існуючі закономірності Всесвіту. Місія методолога - знайти інструменти привнесення відкриття вченого в освіту. Місія педагога - формувати цілісне мислення учня, рівною мірою привносячи в цей процес досягнення вченого й методолога.

# data[].attributes.headline
Психологічні поради для  спілкування

# data[].attributes.subject
Психологічні поради для  спілкування

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Основними функціями спілкування визначають комунікативну, інтерактивну та перцептивну

У цій статті більш детально розглянемо першу з них. Комунікативна функція спілкування включає в себе передачу інформації, обмін нею, а також розуміння цієї інформації. Найчастіше виділяють два основних засоби, за допомогою яких ми можемо передавати та отримувати повідомлення: вербальний і невербальний. У звичайній бесіді вербальні компоненти містять у собі менше 35 % змісту ситуації, тоді як понад 65 % інформації передається невербально. І хоча невербальні засоби комунікації мають більшу силу, ніж вербальні, вони двозначні і їх важко правильно зрозуміти.

Реагуючи на висловлення свого партнера, людина часто вибирає якусь одну частину його висловлювань і реагує саме на неї й зовсім не реагує на інші їхні частини. У спілкуванні це дуже поширено й пояснюється тим, що наше сприймання є вибірковим. Повідомлення партнера має дуже багато аспектів як вербальних, так і невербальних, і реагувати на всі одразу неможливо.

Для ефективної передачі інформації існує кілька способів, за допомогою яких можна підвищити ймовірність того, що її зрозуміють. Окрім трьох основних вимог до самого повідомлення, таких як його зрозумілість, довіра до передавача інформації та оптимальний зворотний зв'язок щодо впливу повідомлення на отримувача, слід ураховувати ще й такі рекомендації:

1. "Привласнюйте" авторство повідомлень, які ви передаєте співрозмовнику, звертаючись до нього від першої особи в однині та вживаючи особові займенники "Я", "Мій". "Особиста власність" на авторство повідомлення передбачає відповідальність особи за висловлені в ньому думки та почуття. Такі слова, як "більшість людей", "де хто з моїх колег", роблять повідомлення знеособленими. Такі фрази обтяжують розуміння того, чи люди справді самі так думають і відчувають, чи вони просто повторюють те, що думають і відчувають інші.

2. Повідомлення має бути завершеним, повним і конкретним. Сформулюйте свої повідомлення так, щоб до них повністю ввійшла вся інформація, необхідна для розуміння повідомлення. Повнота й конкретність здаються нам очевидними, але дуже часто люди не вважають за потрібне повідомляти про шкалу цінностей, на яку вони спираються, про припущення, яких вони дотримуються у спілкуванні, про наміри змінити свою думку.

3. Узгодьте свої словесні та несловесні повідомлення. Спілкування з партнером вимагає як вербальних, так і невербальних повідомлень. Як правило, ці повідомлення є узгодженими між собою, і якщо людина каже, наприклад, що вона високо цінує вашу допомогу, і при цьому посміхається, то вона несловесно виражає теплоту. Проблеми у спілкуванні з'являються тоді, коли словесні та несловесні повідомлення суперечать одне одному.

4. Не скупіться на слова. Кількаразове повторення повідомлення, використання інших каналів спілкування (таких як письмові записи, картки, словесні й несловесні сигнали, натяки тощо) допоможуть партнеру краще зрозуміти повідомлення.

5. Забезпечуйте зворотний зв'язок у тому, як сприймається ваше повідомлення. Для того щоб ефективно спілкуватись, ви повинні усвідомлювати, як співрозмовник інтерпретує й переосмислює ваше повідомлення.

Єдиний спосіб бути впевненим в ефективності спілкування - постійний пошук зворотного зв'язку в тому, яке значення та зміст вкладає співрозмовник у ваші повідомлення.

6. Приводьте повідомлення у відповідності з особистістю, суб'єктивною шкалою цінностей і досвідом адресата. Одну й ту ж інформацію ви пояснюватиме по-різному досвідченому спеціалісту й новачку, дитині та дорослому.

7. Описуйте почуття, називаючи їх словами ("мені сумно"), порівнюючи з певними діями ("мені плакати хочеться"), уживаючи мовні звороти, метафори ("я почуваю себе так, ніби крила виросли"). Опис допоможе повідомляти про свої почуття ясно й недвозначно.

8. Описуйте поведінку інших людей, не вдаючись до оцінювання чи інтерпретації. Реагуючи на поведінку інших людей, переконайтесь у тому, що ви нейтрально описуєте їх поведінку ("Ти й далі продовжуєш переривати мене"), а не оцінюєте її ("Ти нещасний егоїст, який ні до чиїх думок не хоче прислухатись").
Правила встановлення зворотного зв'язку
Особливої уваги заслуговує "зворотний зв'язок". Це інформація, що йде від нас до інших людей і містить реакцію на їх поведінку. Мета зворотного зв'язку полягає в допомозі іншим людям усвідомити власні вчинки та їх вплив на нашу поведінку та стан.

1. У зауваженнях зачіпати не особистість, а особливості поведінки партнера.

2. Більше говорити про спостереження, а не висновки. Спостереження - це те, що ви бачили та чули, а висновки - ваша інтерпретація, оцінки, судження.

3. Не висловлюватись у формі оцінки (як правило, оцінка базується на власній системі цінностей).

4. У ситуаціях, які відбувались, увагу треба зосереджувати на вчинках теперішнього часу, а не далекого минулого.

5. Слід давати як найменше порад. Краще висловлюватись, намагаючись поділитися власними думками та інформацією.

6. Не треба критикувати ті особливості поведінки партнера, на які не має можливості вплинути.
Правила реагування на зворотний зв'язок
7. Для передачі потрібної інформації партнеру треба вибрати відповідну ситуацію та адекватну форму її передачі.

1. Треба уважно слухати партнера, щоби вірно зрозуміти, що він хоче сказати. Із цією ж метою треба переказати почуте.

2. Пам'ятати, що зворотний зв'язок містить суб'єктивні уявлення про вас як про конкретну особистість, а не обов'язково про те, ким ви є в дійсності.

3. Мета зворотного зв'язку полягає в покращенні відносин, а не у зміні поведінки в обов'язковому порядку.

Невимушене спілкування створює прекрасні можливості для вивчення особливостей кожного учня. Треба тільки створювати у спілкуванні такі умови, які б дозволили в найбільшій мірі розкритись, проявити власну індивідуальність.
Стаття журналу "Відкритий урок: розробки, технології, досвід"
Автор: С. Єфімова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
психологічні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
комунікативна

# data[].attributes.attachment_link.title
Психологічні поради для спілкування

# data[].attributes.attachment_link.description
Основними функціями спілкування визначають комунікативну, інтерактивну та перцептивну У цій статті більш детально розглянемо першу з них. Комунікативна функція спілкування включає в себе передачу інформації, обмін нею, а також розуміння цієї інформації. Найчастіше виділяють два основних засоби, за допомогою яких ми можемо передавати та отримувати повідомлення: вербальний і невербальний.

# data[].attributes.headline
Конфлікт і взаємодія

# data[].attributes.subject
Конфлікт і взаємодія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Поняття конфлікту
При розв'язанні педагогічних ситуацій дії вчителів часто визначаються їхньою особистою образою на учнів. У вчителя тоді з'являється прагнення вийти переможцем у протиборстві з учнем, не опікуючись тим, як учень вийде із ситуації, що засвоїть зі спілкування з учителем, як зміниться його ставлення до себе та дорослих.

Учневі важко щодня виконувати правила поведінки у школі та вимоги вчителів на уроках і перервах, тому природні незначні порушення загального порядку: можливі сварки, образи, зміна настрою тощо.

Правильно реагуючи на поведінку учнів, учитель бере ситуацію під власний контроль і відновлює порядок. Поспішність в оцінках учинку часто призводить до помилок. Викликає обурення в учня несправедливість із боку вчителя, і тоді педагогічна ситуація переходить у конфлікт.

Конфлікт (від лат. conflictus - зіткнення) - це зіткнення протилежно спрямованих цілей, інтересів, позицій, думок, точок зору, поглядів тощо.

Конфлікт у педагогічній діяльності часто виявляється як прагнення вчителя затвердити свою позицію та як протест учня проти несправедливого покарання, неправильної оцінки його діяльності, учинку.

Конфлікти надовго руйнують систему взаємин між учителем та учнями, викликають у вчителя стан глибокого стресу, незадоволеність своєю роботою; такий стан підсилюється свідомістю того, що успіх у педагогічній роботі залежить від поведінки учнів, з'являється стан залежності вчителя від "милості" учнів.

В. Сухомлинський так пише про конфлікти у школі: "Конфлікт між педагогом і дитиною, між учителем і батьками, педагогом і колективом - велика біда школи. Найчастіше конфлікт виникає тоді, коли вчитель думає про дитину несправедливо. Думайте про дитину справедливо - і конфліктів не буде. Уміння уникнути конфлікту - одна зі складових частин педагогічної мудрості вчителя. Попереджаючи конфлікт, педагог не тільки зберігає, а і створює виховну силу колективу".

Але не можна думати, що конфлікти взагалі мають тільки негативний вплив на особистість і діяльність. Уся справа в тому, ким, коли й наскільки ефективно він розв'язується. Відхід від конфлікту, що розв'язується, погрожує переходу його всередину, у той час як прагнення його розв'язати спричиняє можливість конструювання нових відносин на іншій основі.
Види педагогічних ситуацій і конфліктів
У процесі педагогічної діяльності можна виділити два основних типи ситуацій, що вимагають розв'язання:

1) типова - це часто повторювана при тих самих обставинах ситуація. Вона має подібні джерела та причини.

Наприклад, запізнення та пропуски занять учнями, невиконання домашніх завдань і т. д.

2) нетипова - ситуація, нехарактерна для даного учня чи групи.

Наприклад, здійснення правопорушення, випадки злодійства у класі чи в гуртожитку, відхід учня зі школи.

Такі ситуації вимагають виявлення причин та їх обґрунтованого аналізу для організації роботи із запобігання подібних випадків.

Серед потенційно конфліктогенних педагогічних ситуацій можна виділити такі:
Особливості педагогічних конфліктів

Професійна відповідальність учителя за педагогічно коректне розв'язання ситуації: адже навчальний заклад, у якому навчається дитина, - модель суспільства, де учні засвоюють соціальні норми та відносини між людьми.

Учасники конфліктів мають різний соціальний статус (учитель - учень), чим і визначається їхня різна поведінка в конфлікті.

Різниця віку та життєвого досвіду учасників розводить їхні позиції в конфлікті, породжує різний ступінь відповідальності за помилки при їх розв'язанні.

Різне розуміння подій та їх причин учасниками (конфлікт "очима вчителя" й "очима учня" бачиться по-різному), тому вчителю не завжди легко зрозуміти глибину переживань учня, а учню - упоратися зі своїми емоціями, підкорити їх розуму.

Присутність інших учнів при конфлікті робить їх зі свідків учасниками, а конфлікт набуває виховного сенсу і для них.

Про це завжди доводиться пам'ятати вчителю:
Причини конфліктів
При всій розмаїтості конфліктів можна виділити їх основні причини:

В останні роки учні сильно змінились, тоді як деякі вчителі бачать їх такими, якими були учні десять-п'ятнадцять років тому, тому стосунки з учнями складаються напружені.

Відсутність взаєморозуміння між педагогами й учнями, викликана насамперед незнанням вікових психологічних особливостей вихованців. Так, підвищена критичність, притаманна підлітковому віку, найчастіше сприймається вчителями як негативне ставлення до особистості.

Консерватизм і стереотипність у виборі виховних методів і засобів.

Учителем, як правило, оцінюється не окремий учинок учня, а його особистість. Така оцінка часто визначає ставлення до учня інших учителів.

Оцінка учня нерідко будується на суб'єктивному сприйнятті його вчинку та малої поінформованості про його мотиви, особливості особистості, умови життя в родині.

Учителю складно провести аналіз виниклої ситуації, він квапиться суворо покарати учня.

Немаловажне значення має характер відносин, що склались між учителем та окремими учнями; особистісні якості та нестандартна поведінка цих учнів є причиною постійних конфліктів з ними.

Особистісні якості вчителя (дратівливість, брутальність, бажання помститись, самовдоволеність, безпорадність); настрій учителя під час взаємодії з учнями; життєве неблагополуччя вчителя.

Загальна атмосфера й організація роботи в педагогічному колективі.

Стиль взаємодії педагога в конфлікті з учнями
Як вирішити проблему протиріч у взаєминах педагога з учнями?

Професійна позиція, зорієнтована на потенціал дитини, на її подальший розвиток, мусить бути тактично пророблена, а тонкий психологічний дотик до особистості дитини - згідно з тим, що він відбувається зараз (вік, стан, досвід, знання, інтелект, здібності, рівень вихованості й інше), - виправданим. Багато чого залежить від вибору стилю поведінки, що відповідає конфліктній ситуації. Адже деякі стилі можуть бути найбільш ефективними для розв'язання конфліктів визначеного типу.

К. У. Томасом і Р. Х. Кілменном були розроблені основні найбільш сприятливі стратегії поведінки в конфліктній ситуації. Вони вказують, що існують п'ять основних стилів поведінки при конфлікті: пристосування, компроміс, співробітництво, ігнорування, суперництво чи конкуренція. Стиль поведінки в конкретному конфлікті, указують вони, визначається тією мірою, в якій ви хочете задовольнити власні інтереси, діючи при цьому пасивно чи активно, й інтереси іншої сторони, діючи спільно чи індивідуально.

Наводимо рекомендації з найбільш доцільного використання того чи іншого стилю в залежності від конкретної ситуації та характеру особистості людини.

Стиль конкуренції, суперництва може використовувати педагог, який має сильну волю, достатній авторитет, владу, не дуже зацікавлений у співробітництві з учнем і прагне в першу чергу задовольнити власні інтереси. Його можна використовувати, якщо:

результат конфлікту дуже важливий для вас, і ви робите велику ставку на своє рішення виниклої проблеми;

маєте достатню владу й авторитет, і очевидно, що запропоноване вами рішення - найкраще;

відчуваєте, що у вас не існує іншого вибору і вам є що втрачати;

мусите прийняти непопулярне рішення й у вас достатньо повноважень для здійснення цього кроку.

Відтак варто мати на увазі, що цей стиль, окрім почуття відчуженості, нічого більше не зможе викликати.

Стиль співробітництва можна використовувати, якщо, відстоюючи власні інтереси, ви змушені брати до уваги потреби та бажання іншої сторони. Цей стиль найбільш важкий, тому що він вимагає більш тривалої роботи. Мета його застосування - розробка довгострокового взаємовигідного рішення. Такий стиль вимагає вміння пояснювати свої бажання, вислуховувати один одного, стримувати свої емоції. Відсутність одного з цих факторів робить цей стиль неефективним.

Для розв'язання конфлікту цей стиль можна використовувати в таких ситуаціях:

необхідно знайти спільне рішення, якщо кожний із підходів до проблеми важливий і не допускає компромісних рішень;

у вас тривалі, міцні та взаємозалежні відносини з іншою стороною;

основною метою є набуття спільного досвіду роботи;

сторони здатні вислухати один одного та викласти сутність своїх інтересів.

Стиль компромісу. Сутність його полягає в тому, що сторони прагнуть врегулювати розбіжності при взаємних поступках. У цьому плані він трохи нагадує стиль співробітництва, однак здійснюється на більш поверхневому рівні, тому що сторони в чомусь поступаються один одному. Цей стиль найбільш ефективний, якщо обидві сторони хочуть того самого, але знають, що одночасно це не можна здійснити. При використанні цього стилю акцент робиться не на рішенні, що задовольняє інтереси обох сторін, а на варіанті, який можна описати словами: "Ми не можемо цілком виконати свої бажання, отже, необхідно дійти рішення, з яким кожний із нас міг би погодитись".

Такий підхід до розв'язання конфлікту можна використовувати в таких ситуаціях:

Стиль відхилення реалізується зазвичай, коли проблема не настільки важлива для вас, ви не відстоюєте свої права, не співпрацюєте ні з ким для вироблення рішення та не хочете витрачати час і сили на її рішення.

Стиль відхилення можна рекомендувати до застосування в таких ситуаціях:

джерело розбіжностей несуттєве для вас у порівнянні з іншими більш важливими задачами, а тому ви вважаєте, що не варто витрачати на нього сили;

знаєте, що не можете або навіть не хочете вирішити питання на свою користь;

у вас мало влади для рішення проблеми в бажаний для вас спосіб;

хочете виграти час, щоб вивчити ситуацію й одержати додаткову інформацію, перш ніж прийняти яке-небудь рішення;

намагатись вирішити проблему негайно небезпечно, тому що розкриття та відкрите обговорення конфлікту можуть тільки погіршити ситуацію;

у вас був важкий день, а рішення цієї проблеми може принести додаткові неприємності.

Не слід думати, що цей стиль є втечею від проблеми чи ухиленням від відповідальності.

У дійсності відхід чи відстрочка може бути цілком виправданою реакцією на конфліктну ситуацію, тому що за цей час вона може розв'язатися сама собою або ви зможете зайнятись нею пізніше, коли будете мати достатню інформацію та бажання розв'язати її.

Стиль пристосування означає, що ви дієте разом з іншою стороною, але при цьому не намагаєтесь відстоювати власні інтереси з метою згладжування ситуації та відновлення нормальної робочої атмосфери. Томас і Кілменн уважають, що цей стиль найбільш ефективний, коли результат справи надзвичайно важливий для іншої сторони та не дуже істотний для вас або коли ви жертвуєте власними інтересами на користь іншої сторони.

Стиль пристосування може бути застосований у таких найбільш характерних ситуаціях:

найважливіша задача - відновлення спокою та стабільності, а не розв'язання конфлікту;

предмет розбіжності неважливий для вас або вас не особливо хвилює те, що сталось;

уважаєте, що краще зберегти добрі стосунки з іншими людьми, ніж відстоювати власну точку зору;

усвідомлюєте, що правда на вашому боці;

відчуваєте, що у вас недостатньо влади чи шансів перемогти.

Треба пам'ятати, що жоден із розглянутих стилів розв'язання конфлікту не може бути виокремлений як найкращий. Треба навчитись ефективно використовувати кожний із них і свідомо робити той чи інший вибір, з огляду на конкретні обставини.
Психологічний аналіз конфліктів
Основною ланкою при розв'язанні педагогічних ситуацій є проведення її психологічного аналізу.

У цьому випадку вчитель може розкрити причини ситуації, не допустити її переходу у тривалий конфлікт, тобто якоюсь мірою навчитись володіти ситуацією, використовуючи її пізнавальні та виховні функції.

Проведення аналізу знизить кількість помилок, які допускає вчитель, негайно застосовуючи заходи впливу на учня в ході виниклої ситуації. Основною метою психологічного аналізу ситуації є створення достатньої інформаційної основи для прийняття психологічно обґрунтованого рішення виниклої ситуації, тому що кваплива реакція вчителя, як правило, викликає імпульсивну відповідь учня, призводить до обміну "словесними ударами", а ситуація стає конфліктною.

Психологічний аналіз дає можливість побачити позитивне в учинках "поганого" учня та "капость" у поведінці зразкового й тим самим правильно розв'язати ситуацію.

Грамотно проведений психологічний аналіз допоможе вчителю знайти не тільки варіанти розв'язання, а й можливі шляхи попередження чи погашення конфлікту.

Адже попередити конфлікт, розв'язати його на рівні педагогічної ситуації - це найбільш оптимальний, "безкровний" для обох сторін варіант виходу із ситуації.

Учитель при цьому визначає момент можливого переходу ситуації в конфлікт, знижує непрямими прийомами напруженість і бере ситуацію під контроль.
ПРАКТИЧНЕ ЗАНЯТТЯ
Тест "Стратегія поведінки в конфлікті"
За допомогою методики можна виявити найкращі форми соціальної поведінки педагога в ситуації конфлікту з учнями, батьками, з колегами чи адміністрацією, а також ставлення до спільної діяльності.

Інструкція. Вам пропонується 15 тверджень. Кожен пункт оцініть у такий спосіб:

зовсім не згодний - 1 бал;

не згодний - 2 бали;

скоріше згодний - 3 бали;

згодний - 4 бали;

цілком згодний - 5 балів.

1. Я людина принципова й ніколи не змінюю своєї позиції.

2. Мені складно відстоювати свою позицію, навіть якщо я точно знаю, що правий.

3. Витрачаю багато часу на пошуки загальних точок дотику.

4. Для мене важливіше зберегти добрі стосунки, навіть якщо доводиться жертвувати своїми інтересами.

5. Я відкликаюсь на пропозиції інших, але сам не схильний виявляти ініціативу.

6. З будь-якого конфлікту я виходжу переможцем.

7. Я уникаю напружених ситуацій, хоча справа від цього може постраждати.

8. Переглядаю свою точку зору, відчувши в ході обговорення свою неправоту.

9. Багато часу я приділяю проблемам інших і часто забуваю про себе.

10. Я легко погоджуюсь поступитись, якщо й іншій робить так само.

11. Продовжую суперечка доти, поки співрозмовник не змушений буде прийняти мою точку зору.

12. Я домагаюсь ефективних результатів, коли працюю під керівництвом більш досвідченого партнера.

13. Із задоволенням виявляю ініціативу у примиренні сторін.

14. Якщо це зробить іншого щасливим, даю йому можливість настояти на своєму.

15. Часто я погоджуюсь на першу ж умову, що веде до врегулювання проблеми у відносинах.

Обробка результатів. Поруч із цифрами, що позначають номер твердження, поставте відповідний бал і підрахуйте їх суму.

Стратегія поведінки в конфліктній ситуації вважається вираженою, якщо сума балів перевищує 10.
Тест "Наскільки ви конфліктні?"
Інструкція. Вам пропонується відповісти на сім запитань. Кожне запитання має три варіанти відповідей. Виберіть те, котре більше всього вам підходить.

1. Уявіть, що у громадському транспорті починається суперечка на підвищених тонах. Ви:

2. На зборах (нараді тощо) чи критикуєте ви керівництво за допущені помилки:

3. Чи любите ви сперечатися зі своїми колегами, друзями:

4. Удома на обід подали недосолене блюдо. Ваші дії:

5. На вулиці, у транспорті вам наступили на ногу. Ваша реакція:

6. Хтось із близьких купив річ, що вам не сподобалась. Ви:

7. Не повезло в лотереї. Як ви сприймаєте це:

Обробка результатів. Кожну відповідь "а" оцініть у 4 бали, "б" - 2 бали, "в" - 0 балів. Підрахуйте суму.
Інтерпретація результатів
Якщо ви набрали:

Від 20 до 28 балів - ви тактовні, не любите конфліктів, уникаєте критичних ситуацій. Коли ж вам доводиться вступати в суперечку, то ви враховуєте, як це відіб'ється на вашому становищі чи приятельських стосунках. Ви прагнете бути приємним для оточуючих.

Від 10 до 18 балів - про вас кажуть, що ви - конфліктна особа, але насправді ви конфліктуєте лише тоді, коли немає іншого виходу і всі засоби вичерпані. Ви наполегливо обстоюєте свою думку, незважаючи на те, як це відіб'ється на вашому становищі, при цьому не виходите за рамки конкретності. За все це вас поважають.

8 і менше балів - ви шукаєте привід для суперечок, велика частина яких зайві, дріб'язкові. Любите критикувати, але тільки тоді, коли це вигідно вам. Ви прагнете нав'язувати свою думку, навіть якщо не впевнені, що праві.
Приклади педагогічних ситуацій для психологічного аналізу Ситуація перша
На уроці математики вчителька кілька разів робила зауваження учню, який нічого не робив. На зауваження учительки він не реагував, продовжуючи заважати іншим. Учителька припинила урок. Клас зашумів, а винуватець продовжував сидіти на своєму місці. Учителька сіла за стіл і стала писати в журналі. Учні займалися своїми справами. Так пройшло двадцять хвилин. Продзвенів дзвінок, учителька підвелась і сказала, що весь клас залишається після уроків. Усі зашуміли.

Така поведінка учня свідчить про повний розрив взаємин зі вчителем і призводить до ситуації, коли робота вчителя залежить від "милості" учня.

Подібні конфлікти часто відбуваються з учнями, які мають труднощі в навчанні, коли учитель веде предмет у даній групі нетривалий час і стосунки між ним та учнями обмежуються контактами тільки навколо навчальної роботи.

Такі конфлікти можливі через те, що вчителі часто висувають завищені вимоги до засвоєння предмета, а оцінки використовують як засіб покарання тих, хто не підкоряється вчителю, порушує дисципліну на уроці.

Питання й завдання для аналізу ситуації:

Що передувало виникненню ситуації?

Основні причини виниклого конфлікту та його зміст.

Особистісна позиція вчителя у виниклій ситуації (його ставлення до учня), реальні цілі вчителя у взаємодії з учнем (чого він хоче - позбутись учня, допомогти йому чи він байдужний до учня).

Визначте в ситуації момент, коли вчитель міг би попередити її перехід у конфлікт.

Що перешкодило вчителю зробити це (емоційний стан, присутність свідків, розгубленість, несподіванка...)?

Які прийоми впливу міг би використовувати вчитель у ситуації і як він їх використовував?

Зміст конфлікту для кожного з його учасників.

Варіанти стосунків з учнем після конфлікту.

Ситуація друга
Викладач спеціальної технології почав заняття з перевірки виконання письмового домашнього завдання. В учня О. не було домашнього завдання й зошита з предмета. Викладач, не виявивши причини невиконання завдання, почав вичитувати учня, заявивши, що він ледар. У відповідь О. у різкій формі відповів, що взагалі не збирається заводити зошит із цього предмета. Тоді викладач веліла О. вийти з кабінету, на що учень відповів: "І не подумаю". "Раз так, я сама піду", - сказала вчителька й пішла.

У збудженому стані викладач прийшла до директора училища, усе розповіла та заявила, що поки учень не вийде з кабінету, вона не буде проводити заняття.

Директор зробила в даній ситуації так: знайшла вільний кабінет і попросила всіх учнів перейти в нього для продовження уроку, а О. попросила залишитись на місці. Під час заняття, що проводилось без О., директор училища розмовляла з ним і з'ясувала, що зошит зі спеціальної технології в учня є і домашнє завдання він виконав, але забув зошит удома, а нагрубив він викладачу через те, що та, не з'ясувавши причини відсутності зошита, відразу почала його ображати. Директору вдалось переконати О. у тому, що він був неправий, що повинен принести та показати зошит викладачу, вибачитись перед нею та попросити дозволу бути присутнім на заняттях.

Після уроку викладач зайшла до директора, і вони разом дійшли висновку, що викладач сама викликала учня на брутальність.

Автор: Н. Ольшанська, "Техника педагогического общения"

# data[].attributes.attachment_link.title
Конфлікт і взаємодія

# data[].attributes.attachment_link.description
Поняття конфлікту При розв'язанні педагогічних ситуацій дії вчителів часто визначаються їхньою особистою образою на учнів. У вчителя тоді з'являється прагнення вийти переможцем у протиборстві з учнем, не опікуючись тим, як учень вийде із ситуації, що засвоїть зі спілкування з учителем, як зміниться його ставлення до себе та дорослих.

# data[].attributes.headline
Чи можна навчитися емпатії та розвивати емоційний інтелект

# data[].attributes.subject
Чи можна навчитися емпатії та розвивати емоційний інтелект

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стати на чиєсь місце або залізти у чиюсь шкуру - такими висловами ми позначаємо людську здатність виявити розуміння до іншого через розпізнання його чи її емоцій, почуттів, станів, уміння порівнювати із власними і, зрештою, виявлення співчуття. Діючи так, ми виявляємо емпатію.
Емпатія - як усвідомлене співпереживання, виявлене до людини в її емоційному стані, це зовсім не жалощі, які ми звикли щедро роздавати людям навкруг. Адже, жаліючи когось, ми, начебто виводимо себе із ситуації, ставимо себе вище співрозмовника. А це не те, що насправді йому (та й нам самим у схожих обставинах) потрібно.

Задіюючи механізм співпереживання людина отримує можливість зрозуміти співбесідника. Залишаючись при цьому у рівноправній позиції. Ця рівноправність означає також і однакову відкритість. Відчути почуття іншої людини часто означає - відчути і власні почуття. Побачити страхи іншого - зустрітися і з власними страхами. Зустрітися із самим собою. Чи не тому ми так часто опираємося співпереживанню і емпатії, пірнаючи у круговерть турбот і не помічаючи людей поруч? Віддаємо перевагу віртуальному спілкуванню, комп'ютерним та телефонним іграм, перегляду серіалів? Адже так важко визнати власну вразливість! Проте, саме через таке визнання ми й можемо перейти на відому позицію - "ти окей і я окей" і почати діалог. Навіть більше, саме з цього місця починається наша здатність не лише співпереживати, а й спільно діяти.

Важливість емпатії у сучасному суспільстві неможливо недооцінювати. Сучасна цивілізація не зможе розвиватися поза людськими колективами і спільнотами. Емпатія є запорукою майбутньої співпраці і поваги до особистого простору кожної окремої людини. І на відміну від тверджень попередніх десятиліть, науковці, базуючись на даних нейробіологічних досліджень, дійшли висновку, що емпатія - це здатність яку можна і слід розвивати.

98 % людей мають вроджену здатність виявляти емпатію.

Хороша новина полягає у тому, що здатність цю можна розвивати. Яким же чином? Вміння слухати, вміння помічати людину за речами звичного світу та вміння цікавитись незнайомцями. У всякому випадку, саме так стверджує Роман Кржнарич (Roman Krznaric)*, британський філософ, соціальний мислитель та письменник у своїй статті "Чи можете ви навчити людей емпатії?" ("Can you teach people to have empathy?") на інтернет-ресурсі https://www.bbc.com/ .
Вміння слухати
Більш правильним виразом буде - вміння слухати і чути. Засновник методу Ненасильницького спілкування Маршалл Розенберг (Marshall Rosenberg) говорить про це так: "Наша здатність бути присутнім у тому, що насправді відбувається - з унікальними почуттями і потребами конкретної людини у цей момент - є вирішальною".

Уважне вислуховування людини - чи тої, якій щойно продіагностували рак, чи одного з подружжя, засмученого через роботу допізна іншого - дає такій людині відчуття, що її розуміють.

Вислухайте людину, дайте їй договорити, не перебиваючи. А потім "віддзеркальте" - повторіть щойно почуте. Таким чином людина зрозуміє, що її дійсно слухали. І чули. (В російськомовному та пострадянському просторі ця техніка поширена під назвою "активне слухання". Роман Кржнарич говорить про неї як про "радикальне слухання". Інша назва - емпатійне слухання). Адже навіть вирішення конфліктів, як в бізнес-середовищі, так і в повсякденному житті, відбувається вдвічі швидше, якщо співрозмовники просто повторюють те, що щойно почули один від одного.

Ще одним позитивним наслідком вміння слухати є поступовий розвиток вміння слухати без оцінки. Вміння просто об'єктивно помічати факти. І врешті-решт - вміння помічати, як часто ми схожі.
Вміння помічати людину за речами звичного світу
У своїх практиках буддисти розвинули вміння свідомо помічати (згадувати). Про всіх тих людей, з якими ми пов'язані у нашому повсякденному житті. Якась людина на іншому кінці світу виростила бавовну, з якої пошитий наш одяг. Інша - спекла хліб, який ми їмо. Ще інша - вела літак, чи керувала кораблем, яким доставлялась кава із нашої чашки. А хтось вимив сходи, якими ми ступаємо. А чиїсь руки збирають яблука до нашої фруктівниці. І це - сотні тисяч людей кожну хвилину нашого життя. Вони - частина нашого світу, а ми - їхнього. Усвідомлення цього поруч із простою красою самого факту, відроджує у нас здатність помічати Людину у кожному, хто нас оточує.
Вміння цікавитись незнайомцями
Як часто просте привітання: "Доброго Вам дня!" викликає почуття збентеженості у наших сусідів, продавців в магазині та навіть близьких знайомих! Доброзичливість та зацікавленість стали такими рідкими гостями у нашому повсякденні. З яким подивом ми дізнаємося про друга - що він пише вірші. А хтось всерйоз цікавиться історією і знайомить нас із вражаючими фактами минулого. У когось є талант до кулінарії, а хтось - неперевершений водій. Як багато ми втрачаємо, не цікавлячись як знайомими так і незнайомцями!

Не дуже чистий одяг, чи втомлене обличчя, а чи не дуже надійне на нашу думку походження - часто формують наші припущення та упередження щодо іншої людини. Позбавляє дитячої безпосередності та вміння питати людину про те, що нас цікавить. Виявляти до неї прихильність та розуміння. Зрештою, вміння знайомитись, пізнавати іншу людину - це також і вміння знаходити щось новеньке і неочікуване в собі. Чи досить в мене сил піднести чиїсь пакети, чи можу я заплатити за чийсь проїзд, чи вислухаю цього чоловіка. І безліч іншого - дрібного й великого, помітного і не дуже, що зрештою і є основою нашої людяності.
Вміння поставити себе на місце іншої людини
Порівняти почуття іншої людини із власними, проаналізувати, на які вчинки я був чи була би здатна за подібних обставин значно змінює не лише наше ставлення до конкретної людини, а й навчає нас бачити ситуацію під різними кутами. Дуже часто навіть припущення щодо своєї ролі у такій же ситуації викликає реакцію "Борони мене Боже!". Але одночасно й знижує рівень агресії та упереджень щодо іншої людини. Розуміння того, що, можливо, тобі самому не завжди вдалося б вчинити краще, робить тебе відкритішим до співпереживання іншій людині.
Вміння розпізнавати власні почуття
Основою для порівняння своїх почуттів і почуттів іншої людини становить знання нами власних емоцій та почуттів. Що викликає в нас саме такі, а не інші емоційні реакції. Пам'ять про те, як і чому ми діяли певним чином за певних обставин. Досвід яких саме реальних відчуттів нас супроводжує. Завдяки розвиненому вмінню розпізнавати власні почуття ми тим самим визнаємо право на існування таких же емоцій та почуттів у іншої людини.

Уважність, усвідомленість, спостережливість, щирість, зацікавленість, обізнаність із власним внутрішнім світом - ось помічники на нашому шляху до розвитку емпатії.
https://www.bbc.com/news/magazine-33287727

# data[].attributes.attachment_link.title
Чи можна навчитися емпатії і розвинути емоційний інтелект? | Empatia.pro

# data[].attributes.attachment_link.description
Стати на чиєсь місце або залізти у чиюсь шкуру - такими висловами ми позначаємо людську здатність виявити розуміння до іншого через розпізнання його чи її емоцій, почуттів, станів, уміння порівнювати із власними і, зрештою, виявлення співчуття. Діючи так, ми виявляємо емпатію.

# data[].attributes.headline
Психологія навчальної мотивації школярів

# data[].attributes.subject
Психологія навчальної мотивації школярів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стимулювати її розвиток можливо й необхідно системою психологічно продуманих прийомів. Загальний зміст розвитку навчальної мотивації школярів полягає в тому, щоби переводити учнів з рівнів негативного та байдужного ставлення до навчання до зрілих форм позитивного ставлення до навчання - діючого, усвідомленого, відповідального. Об'єктом формування варто вважати всі компоненти мотиваційної сфери та всі сторони вміння вчитися. А саме:

мотиви соціальні та пізнавальні, їх змістовні та динамічні характеристики;

цілі та їх якості (нова, гнучка, перспективна, стійка, виборча, регулююча діяльність);

емоції (позитивна, стійка, виборча, регулююча діяльність);

уміння вчитися та його характеристики (знання, стан навчальної діяльності, навченість).

Відповідно до цього програма діяльності вчителя в цьому напрямі повинна складатися з декількох блоків: власне мотиваційного, цільового, емоційного, пізнавального. Усередині кожного блоку вчителем організується робота з актуалізації та корекції колишніх мотивів, стимуляції нових мотивів і появи в них нових якісних характеристик.

Охарактеризуємо кожний з названих блоків більш докладно.
Власне мотиваційний блок
Робота в ньому спрямована на усвідомлення школярем того, заради чого вчитися, і що його спонукає до навчання.

Опишемо основний зміст мотивів, які формуються: що формувати? що розвивати?

Як формувати вищеназвані мотиви та їх якісні характеристики? Необхідно створювати ситуації, в яких різні за спрямованістю мотиви можуть проявитися - створювати умови супідрядності мотивів, тобто їхньої "боротьби", ситуації реального вибору:

вибір при наявних варіантах відповіді (закритий вибір);

ситуація вільного (відкритого) вибору без відповідей;

вибір декількох різнонаправлених мотивів (супідрядність мотивів з конфліктом);

ситуація вибору з обмеженнями (дефіцит часу, змагання, різні типи оцінювання іншою людиною),

помилковий вибір (пропонується вибір між двома рівною мірою невірними альтернативами, що відбивають протилежні схильності).

Назвемо деякі можливі педагогічні прийоми в ситуаціях реального вибору учня:

Описаний компонент мотиваційної сфери може бути названий диспозиційним, оскільки в характеристиці мотивів розкриваються установочно-орієнтовані форми мотивації, що свідчать про визначені ціннісні орієнтації особистості, її установки.
Цільовий блок
У даному блоці здійснюється навчання цілепокладанню в учінні, спрямованість на усвідомлення цілей навчання та їхню реалізацію.

Відомо, що реалізація мотивів залежить від процесу цілепокладання, тобто вміння школярів ставити цілі та досягати їх у навчанні. Цілі - це очікувані кінцеві та проміжні результати тих дій учня, що ведуть до реалізації їхніх мотивів.

Мова йде про поведінковий компонент мотиваційної сфери, тому що його функціональні характеристики носять діяльнісний характер. При розвитку поведінкового компонента учень стає здатним уявляти собі генеральну (перспективну) ціль вивчення кожної конкретної дисципліни, трансформувати її в меті, задачі, плани окремих занять, в актуальні установки при виконанні конкретних операцій.

Основний зміст ціле покладання - (що формувати?) визначається в такий спосіб:

Як формувати вищеназвані характеристики цілепокладання в учнів?

Необхідно створювати спеціальні ситуації, що висвітлюють ті чи інші сторони цілепокладання, актуалізують їх:
Емоційний блок
Робота педагога спрямовується в даному випадку на розвиток емоційного компонента мотивації, головною характеристикою якого є емоційні переживання школяра в навчальній діяльності. навчання охоплює емоційну сферу учня, тому, впливаючи на неї, учитель стимулює мотивацію або, навпаки, глушить її.

Основний зміст емоційної сфери можна коротко охарактеризувати так:

Як формувати емоційний компонент?

Учителеві варто заохочувати емоційні прояви учнів у природних умовах навчально-виховного процесу, допомагати учням усвідомлювати їх.

Для цього можуть бути використані такі прийоми:

завдання "Незавершені розповіді на шкільні теми" (несподіваний виклик до дошки, вибір важкого або легкого варіанта контрольної роботи, цікава проблема на уроці, оцінка учнем своєї відповіді біля дошки, ослаблений контроль учителя роботи учня біля дошки);

підбір неважких, але захоплюючих завдань, що створять у класі особливий радісний настрій, грайливий стан, дозволять відійти від напруги;

попросити учня описати, проговорити свій емоційний стан у найбільш напружені, проблемні моменти уроку;

демонстрація вчителем розмаїтості пережитих на уроці емоцій, промовляння їх уголос для учнів (демонстрація власної емоційної відкритості); розвиток у собі емоційної виразності (як вербальними, так і невербальними засобами).

Формування мотивації необхідно починати саме з емотивного компонента як найбільш чуттєвого до стимулюючих впливів.

Призначення системи емоційного впливу в тому, щоб викликати в учня цікавість - причину пізнавального інтересу, що, у свою чергу, здатний підтримати повсякденну навчальну роботу, направляти сприйняття, пізнання, дії. Назвемо найбільш ефективні способи емоційної стимуляції учнів:

Показати цілісну значимість досліджуваної дисципліни (використання у викладанні загальних і великих планів, широких абстрактних узагальнень і конкретних подробиць, застосування навчального матеріалу в повсякденному житті, знайомство з особливостями предмета для розвитку особистості).

Забезпечити реалізацію учнями тенденції до діяльності: навчити перетворювати цілі "майбутнього" у ряд проблем, задач, завдань, що мають безпосереднє відношення до сьогодення.

Заохочувати самостійність учнів, надаючи лише необхідну допомогу (посильність завдань, своєчасне ускладнення завдань, підбір творчих завдань).

Звертати увагу та постійно відзначати високу активність кожного учня, удалу відповідь, правильний спосіб виконання завдання, оригінальне рішення задачі, використання додаткового матеріалу з досліджуваної теми тощо.

Кожне виконане завдання використовувати як нову сходинку для постановки нових задач, для розкриття нових навчальних перспектив, розвитку нових нахилів та інтересів.

У повноті використовувати на заняттях навчальний час, постійно чергуючи види діяльності викладача й учнів, використовуючи різноманітні прийоми, методи, форми роботи.

Оцінку виконаної роботи педагогові варто давати так, щоб вона додавала учням упевненості у своїх силах, свідчила нехай навіть про невеликі досягнення в навчальній діяльності та задоволенні пізнавальних потреб, настроювала на нову пізнавальну активність.

Учителю варто будувати з учнями доброзичливі, відкриті, емоційно насичені відносини у процесі навчання, спрямовані на формування й заохочення відчуття себе та іншої особистості, потреби в самоствердженні, самоактуалізації.

Педагогу необхідно виявляти емоційне багатство та розмаїтість своєї особистості, вираження свого відношення (але не оцінки) до творів мистецтва, до вчинків людей, до власної професійної діяльності, готовність бути емоційно відритим самому та приймати емоційність своїх учнів.

Пізнавальний блок
Передбачається звернути увагу на стан (рівень) уміння учня учитися, на розвиток навичок у навчальній роботі. Виділення цього блоку у програмі розвитку мотивації представляється необхідним, тому що психологічні дослідження підтверджують взаємозв'язок між ставленням школярів до навчання, і вплив на нього неможливий без урахування вміння школярів учитися, без підвищення ступеня розвитку їхньої навчальної діяльності.

Відповідно до основних положень педагогічної психології навчання стає навчальною діяльністю тільки в тому випадку, якщо школяр у ході отримання знань опановує нові способи навчальних дій, що випливають із самостійно поставлених навчальних задач, засвоює прийоми самоконтролю й самооцінки своєї навчальної діяльності. Таким чином, навчальною діяльністю стає лише таке навчання, при якому школяр активний та опановує не тільки знання, а й способи їхнього отримання. Задача вчителя - формувати навчальну діяльність, кожний з її компонентів.

Опишемо основний зміст навчальної діяльності (що формувати?).

Види навчальних дій та етапи їхнього засвоєння

Орієнтовані - спрямовані на аналіз умов ситуації, співвіднесення її зі своїми можливостями і тими, що приводять до постановки навчальної задачі:

розуміння готової задачі, поставленої вчителем;

активне прийняття для себе цього завдання (довизначення, перевизначення, завдання для себе);

самостійна постановка навчальної задачі;

самостійна постановка декількох навчальних задач;

Виконавські - активне перетворення досліджуваного об'єкта:

виконання окремих операцій як ланок дії;

виконання основних навчальних дій (аналіз, зміна, порівняння, моделювання);

виконання декількох навчальних дій, здійснюваних разом з одною задачею та об'єднаних у великі блоки - прийоми, способи, методи навчальної роботи;

виконання цих великих блоків на усвідомленому рівні (уміння) або "автоматичні" (навички).

Оцінні - контроль та оцінка власної діяльності:

самоконтроль і самооцінка за результатом роботи на основі зіставлення зі зразком;

самоконтроль і самооцінка по ходу роботи;

самоконтроль і самооцінка до початку роботи як прогнозування її ходу й передбачуваного результату

Якості навчальних дій:

Реалізувати пізнавальний блок програми можливо за умови, якщо вчитель організує навчальний процес у відповідності зі структурою навчальної діяльності, а значить, забезпечує наявність трьох етапів навчального процесу, мотиваційно-споживчого, операціонально-виконавського та рефлексивного-оцінного.

При цьому кожен учитель для формування мотивації навчання школярів використовує різні методичні прийоми. Своєрідна цільова спрямованість дозволяє умовно об'єднати їх групи.

1. Прийоми діяльності вчителя, що сприяють формуванню мотивації в цілому

Вони спрямовані на створення сприятливої психологічної атмосфери, що підтримує пізнавальну активність учнів, а саме:

2. Спеціальні завдання на зміцнення окремих сторін мотивації

Учителю необхідно передбачити систему мір (ситуацій, завдань, вправ), спрямованих на формування окремих аспектів внутрішньої позиції учня стосовно навчання. Пропоновані школярам завдання у відповідності з їхньою спрямованістю можна згрупувати в такий спосіб:

зміцнення й розвиток навченості учнів (заохочення готовності до співробітництва, відкритості до педагогічних впливів, зміцнення власної позиції та прагнення до здійснення власного вибору);

створення ситуацій вибору для зміцнення й усвідомлення мотивів, власної суб'єктивної позиції;

навчання цілепокладанню в навчанні (зміцнення самооцінки й адекватного рівня домагань, здатності реально оцінювати поставлені цілі, активізувати свої можливості);

стійкість цілей та завзятість у їхній реалізації (подолання перешкод і перешкод у процесі навчальної діяльності, рішення надскладних задач, постановка та реалізація близьких і далеких цілей, поведінка в необов'язкових ситуаціях).

3. Формування мотивації на окремих етапах уроку

Діяльність учнів обов'язково повинна мати психологічно повну структуру - розуміння й постановку учнями цілей і задач; виконання дій, прийомів, способів, здійснення самоконтролю та самооцінки.

Відповідно виділяються такі етапи формування мотивації:

етап "викликання" вихідної мотивації (спонукати до нової діяльності, підкреслити попередні досягнення, викликати відносну незадоволеність чимось із попередньої діяльності, підсилити акцент на майбутній роботі, здивувати, зацікавити);

етап посилення й підкріплення мотивації, що виникла (інтерес до декількох способів рішення задачі, до форм співробітництва, різних видів діяльності, підтримка різного рівня складності завдань, підключення учнів до самоконтролю);

етап завершення уроку (підкреслити позитивний особистий досвід кожного учня, підкріпити ситуацію успіху, диференційована оцінка праці, визначення труднощів і вибір шляхів їхнього подолання).

Автор: М. Лук'янова

# data[].attributes.attachment_link.title
Психологія навчальної мотивації школярів

# data[].attributes.attachment_link.description
Стимулювати її розвиток можливо й необхідно системою психологічно продуманих прийомів. Загальний зміст розвитку навчальної мотивації школярів полягає в тому, щоби переводити учнів з рівнів негативного та байдужного ставлення до навчання до зрілих форм позитивного ставлення до навчання - діючого, усвідомленого, відповідального. Об'єктом формування варто вважати всі компоненти мотиваційної сфери та всі сторони вміння вчитися.

# data[].attributes.headline
Як відповідально справлятися із негативними емоціями 

# data[].attributes.subject
Як відповідально справлятися із негативними емоціями 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Людські істоти є надзвичайно емоційними створіннями. Оскільки неможливо заперечувати або ігнорувати цей основоположний факт людського існування, ви можете навчитися тому, як керувати своїми емоціями мудро та зріло. Для того, щоб особисті і професійні стосунки успішно розвивалися, слід обережно справлятися з негативними емоціями таким чином, щоб можна було побудувати міцний фундамент взаємної довіри та поваги. То як це - відповідально керувати негативними емоціями?

1. Подивіться на себе чесно

Виправдання або раціоналізація негативних емоцій вам не сильно допоможуть, оскільки зробити це в момент напруження може бути досить складно. Вам треба поглянути на те, як ви реагуєте на ситуацію, із абсолютною чесністю.

Зазвичай, люди не можуть визнати, що їх поведінка була невідповідною. Вони скоріше виправдають свій гнів, страх, ненависть, гордість, впертість і обурення, ніж визнають, що це не допомагає ні їм, ні іншим. Відступіться від цього впертого бажання бути правим, та зверніть увагу на те, як ваші емоційні реакції у відповідь впливають на тих, хто навколо вас.

2. Спілкуйтеся (комунікуйте) конструктивно
Ми фонтануємо негативні емоції, коли не можемо спілкуватися зріло. Якщо події, що відбуваються, викликають у вас негативні емоції, вам потрібно поміркувати, обдумати та дослідити, що є причиною цього спалаху. Якщо невідповідною (неприйнятною) була поведінка іншої людини, вам треба знайти спосіб повідомити це їй у конструктивній формі. Звичка засуджувати інших має згубний вплив.

Можна сказати, що чесність з собою - це, насамперед, комунікація із собою і вже потім (наступний крок) здатність розповісти про свої потреби іншим. Якщо ви спроможні зробити це, ви здобудете велику повагу. Навіть визнати "Ну, я часом втрачаю баланс" - це вже величезний крок. Можливо, ви змогли б вимовити "мені шкода" в кінці. Це не має бути довга, затягнута, мелодраматична та емоційна промова. Простого визнання, зазвичай, цілком достатньо і воно надзвичайно цінується.

3. Знайдіть "вентиляційний клапан" для виходу емоцій

Переповнюватися своїми емоціями не слід - це аж ніяк не означає керувати ними. Важливо прислухатися до свого тіла. Якщо ви почуваєтесь ніби вибухаєте або руйнуєтесь, то, можливо, вам потрібно знайти свій "вентиляційний клапан" для виходу емоцій, але зробити це правильно (належним чином).

Цей "клапан" виглядатиме по-різному для різних людей. Комусь буде достатньо лише прогулятися або прийняти душ, комусь буде потрібно добряче виспатися, або зробити якісь фізичні вправи (потренуватися), щоб випустити пару. Вам слід знайти те, що буде працювати саме у для вас.

Втім, будьте обережні, не перебільшуйте. Одна справа - вивільнити свої емоції, і зовсім інша - намагатися погасити вогонь, роздмухуючи полум'я. Надмірне вираження (катарсис) підживлює негативні емоції. Проговорити проблему з іншими може допомогти (і бути корисним), але це також легко може призвести до пліток, що є руйнівним.

Дуже потужною технікою є просто лягти, заплющити очі, та дозволити вашій свідомості відчути зсередини ваше тіло. Ви можете відчути ніби вас колотить, ви можете відчути напругу в грудях або біль у голові. Просто побудьте з цим. Якщо потрібно виявити/розкрити ваші відчуття через рух або звук, то зробіть це. Але дуже часто цілком достатньо, просто дозволити собі лягти та відчути. Це, до речі, дуже ефективна техніка аби змусити себе заснути вночі. Вам не обов'язково називати свої емоції/почуття, просто відчуйте їх.

4. Практикуйте піклування про себе
Часто негативні емоції є побічним наслідком того, що ми не піклуємося про своє тіло. Це відбувається тоді, коли негативна енергія накопичується у вашому серці, голові та на фізіологічному рівні впродовж тривалого часу. Якщо причина в цьому, то негативна енергія рано чи пізно виходить назовні. Із належною турботою про себе, ваш погляд на світ може набути абсолютно нової якості. Турбота про себе може включати регулярний масаж, фізичні вправи, правильне харчування та відповідну медитацію. Це дивовижно, як маленьке фізичне навантаження може спричинити велику різницю. Навіть 15 або 20 хвилин декілька разів на тиждень в спортивному (тренажерному) залі можуть створити диво. Навіть пари легких гантелей вдома може бути цілком достатньо.

Застосування цих чотирьох простих технік для управління негативними емоціями матиме величезний вплив на ваше здоров'я та щастя. Дозволяючи негативним емоціям визначати ваші вчинки, ви можете отримати катастрофічні наслідки для власного самопочуття або вашої взаємодії з оточуючими. Інвестувати у власне емоційне благополуччя - це ніби мати накопичувальний рахунок в банку, який зростає з часом. Оскільки ми не здатні повністю позбутися наших негативних емоцій, ми можемо навчитися зустрічати їх розумно та зріло, пам'ятаючи про ці чотири техніки.

Автор статті - Майкл Мамас, Засновник і генеральний директор Центру раціональної духовності, засновник і організатор проекту Mount Soma (гора Сома).
Центр раціональної духовності (CRS) є неприбутковою організацією, що займається розвитком людства через інтеграцію стародавньої духовної мудрості та сучасного раціонального мислення.
*******************************************************************

Переклад з англійської - Олена Глуговська

Редагування - Ольга Батюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Як відповідально справлятися із негативними емоціями | Empatia.pro

# data[].attributes.attachment_link.description
Людські істоти є надзвичайно емоційними створіннями. Оскільки неможливо заперечувати або ігнорувати цей основоположний факт людського існування, ви можете навчитися тому, як керувати своїми емоціями мудро та зріло. Для того, щоб особисті і професійні стосунки успішно розвивалися, слід обережно справлятися з негативними емоціями таким чином, щоб можна було побудувати міцний фундамент взаємної довіри та поваги.

# data[].attributes.headline
Інформаційний ресурс, створений командою  ГС «Міжнародний інститут інтегрального розвитку» з метою підвищення обізнаності та ініціювання суспільного діалогу у сфері розвитку емоційного інтелекту та емпатії, ненасильницького спілкування та усвідомленого лідерства.

# data[].attributes.subject
Інформаційний ресурс, створений командою  ГС «Міжнародний інститут інтегрального розвитку» з метою підвищення обізнаності та ініціювання суспільного діалогу у сфері розвитку емоційного інтелекту та емпатії, ненасильницького спілкування та усвідомленого лідерства.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Просвітницька ініціатива EMPATIA.PRO - це інформаційний ресурс, створений командою ГС "Міжнародний інститут інтегрального розвитку" з метою підвищення обізнаності та ініціювання суспільного діалогу у сфері розвитку емоційного інтелекту та емпатії, Ненасильницького спілкування та усвідомленого лідерства.

# data[].attributes.attachment_link.description
Просвітницька ініціатива EMPATIA.PRO - це інформаційний ресурс, створений командою ГС "Міжнародний інститут інтегрального розвитку" з метою підвищення обізнаності та ініціювання суспільного діалогу у сфері розвитку емоційного інтелекту та емпатії, Ненасильницького спілкування та усвідомленого лідерства.

# data[].attributes.headline
Тест визначення особистості

# data[].attributes.subject
Тест визначення особистості

# data[].attributes.attachment_link.title
Безкоштовний тест на визначення особистості | 16Personalities

# data[].attributes.headline
Три гри-енерджайзери для середньої школи

# data[].attributes.subject
Три гри-енерджайзери для середньої школи

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чи стикалися ви із ситуаціями, коли учні переставали сприймати матеріал, бо втомилися? То як за кілька хвилин активізувати клас і поновити сили дітей, щоб вони з натхненням продовжили день у школі? Пропонуємо скористатися енерджайзерами, які не лише задовольнять потребу в русі та фізичній активності, а й дадуть змогу проявити винахідливість та креативність під час виконання завдань.

# data[].attributes.attachment_link.title
Три гри-енерджайзери для середньої школи - журнал | "Освіторія"

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи стикалися ви із ситуаціями, коли учні переставали сприймати матеріал, бо втомилися? То як за кілька хвилин активізувати клас і поновити сили дітей, щоб вони з натхненням продовжили день у школі? Пропонуємо скористатися енерджайзерами, які не лише задовольнять потребу в русі та фізичній активності, а й дадуть змогу проявити винахідливість та креативність під час виконання завдань.

# data[].attributes.headline
Школа і п’ятирічки

# data[].attributes.subject
Школа і п’ятирічки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фізичний розвиток має під собою багато речей - зріст, вагу, координацію, але більшість дорослих не враховують важливу пропріоцептивну функцію. Про неї мало говорять, але вона дуже важлива для дитини, яка йде в школу. Пропріоцепція - це спроможність орієнтуватися у своєму тілі та у просторі, а отже, це здатність не губитися у класі, школі та на аркуші паперу - де праворуч, де ліворуч, де верх, де низ. Це також координація одночасних дій: чути і писати, бачити і змальовувати. Звісно, усі діти розвиваються по-різному, але у 5 років у більшості дітей ці функції ще недостатньо розвинуті. А розвиваються вони тільки через просторову гру. Якщо ж ми посадимо 5-річну дитину за парту, вона "завмре": дитині буде дуже ніяково і страшно, бо вона не зможе освоювати простір.

Важливо також пам'ятати про показники зросту та маси тіла - це дає дитині достатньо енергії, щоб витрачати її на інтелектуальний розвиток. Уявімо собі дитину, якій видано умовні три літри енергії: один літр можна віддати на фізичний розвиток, один - на інтелектуальний і ще один - на емоційний. Якщо ж ми посадимо дитину за парту вчитися, то "зіллємо" на інтелектуальний розвиток два з половиною літри енергії. Отже, на інші сфери розвитку дитині бракуватиме сил. Я бачила дітей, які практично зупинилися у фізичному розвитку, бо надто багато енергії витрачали на розумову діяльність. Як результат, страждає і емоційний розвиток: діти стають або зовсім неемоційні, або гіперчутливі та імпульсивні, а згодом і тривожні.

У класі, де є діти з різницею у віці в один рік, дуже відрізняється швидкість реагування: 7-річка відповідає зразу швидко і правильно, 5-річка - "пригальмовує": не тому, що він менш здібний, а тому, що в нього інша швидкість реакції і обробки інформації. Через певний час така дитина почне комплексувати: бо в навчанні щось не виходить, він не встигає за іншими.

Знаєте, що є найскладнішим для дітей у 1-му класі? Зовсім не інтелектуальні навантаження, а вимога нерухомо сидіти 35 хвилин. Для 5-річної дитини сидіти на одному місці - це стагнація: щойно ми її садимо на одне місце, її розвиток зупиняється. Адже діти пізнають світ через рух і кінестетичні активності: саме тому в дитячому садочку букви не пишуть, а малюють, ліплять, вирізають. Якщо ми запропонуємо 5-річним дітям школу, де можна бігати, стрибати, проводити багато часу на свіжому повітрі, тобто навчатися рухаючись, такий перший клас їм підійде. Щоб школа не зашкодила розвитку 5-річних дітей, мають бути змінені всі методичні матеріали, перенавчені вчителі, переобладнані не тільки класи, а й школи загалом, адже маленьким дітям дуже важливо проводити якомога більше часу в іграх на свіжому повітрі.
Емоційний розвиток
Я часто бачу дітей, які наче "завмерли" - вони здаються беземоційними. Це ознака того, що дитина тримає всі почуття всередині, бо в школі їй сказали: треба сидіти тихо, не можна помилятися, не можна запитувати, не можна вільно рухатися. Дитина затискає емоцію і починає чинити агресію, спрямовану на себе: вириває собі вії, брови або рве волосини на голові, обгризає нігті. Ми ризикуємо отримати величезну кількість дітей, що поринуть в емоційний страх. Найперше, чого ми повинні вчити дітей, це відчувати свій емоційний стан, ділитися ним, знімати напругу.
Інтелектуальний розвиток
Якщо даємо надмір інтелектуального навантаження на дитину 5 років, то пригнічуємо її творчий потенціал. У художніх школах дітей до 10 років не повинні вчити малювати, а мають давати свободу творити. Креативність дитини можна вбити структурою та правилами. Якщо відправимо дітей у школу в 5 років, не дамо дітям сповна реалізувати своє дошкільне творче начало.

Виконання інструкцій також може бути надто складним завданням для 5-річок. Інструкції треба почути, зрозуміти, пропустити через себе і виконати. Вчителька каже: "Дістаньте зошити, відкрийте книжку на сторінці 25 і починаємо писати вправу 7, відступивши два рядки зверху". Це досить складна конструкція дій для першокласника. Для дитини 5 років потрібно докорінно змінити те, як вчителі дають інструкції - щонайменше, там не повинно бути жодних підручників.
Комунікація і самообслуговування
У шкільному просторі дитина повинна вміти спокійно попросити про допомогу дорослого, звернутися до вчительки і пам'ятати імена різних педагогів, не боятися знайомитися, а також вміти переодягнутися, вишмаркати носа і скористатися туалетом. Знаєте, чому більшість школярів початкових класів не люблять фізкультуру? Тому що треба переодягатися, а їм це дається складно: дитина сидить у ступорі і плаче, бо ще не може сама та не вміє просити про допомогу.
Мотивація до навчання
Мотивація - це коли в мене щось виходить і мені подобається це робити, тобто дві складові мають збігатися. Але цим компонентам складно зустрітися у дітей 5 років: їм часто подобається ходити до школи, але в них не виходить добре навчатися, або навпаки - все виходить, але ходити в школу не подобається, бо це завеликий стрес. Дитина має отримати первинне задоволення від того, що їй все вдається. Звісно, потім будуть труднощі, але тоді дитина матиме сили долати їх.

Справді, у багатьох європейських країнах діти йдуть до школи в 5 років. Але від шкіл у нашому розумінні там тільки назва, загалом вони більше схожі на дитячий садок. Методики викладання там зовсім інші, дітям в їхньому першому класі не дають таких навантажень. НУШ написана як ідеальна система початкової освіти, але навіть це часто не втілюється так, як було задумано. Багато першокласників НУШ мають купу домашнього завдання. Вчителі кажуть: це треба доробити, бо ми не встигли на уроці. Але так не має бути: якщо діти не встигли на уроці, значить вчитель обрав неправильний темп роботи для цього класу. А для 5-річок змін у методиці і просторі шкіл потрібно ще більше.
Економічний вимір
Якщо віддавати дітей у школу в 5 років, ми вибиваємо з робочого ритму величезну кількість мамусь і татусів, бо школа - не садок. Тож ще одне важливе питання: куди подіти таких маленьких дітей після школи? Залишити їх вдома самих неможливо. Це може стати серйозною економічною проблемою.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Кисельова

# data[].attributes.attachment_link.title
Дитячий психолог: "П'ятирічкам не місце за партою" - журнал | "Освіторія"

# data[].attributes.attachment_link.description
Фізичний розвиток має під собою багато речей - зріст, вагу, координацію, але більшість дорослих не враховують важливу пропріоцептивну функцію. Про неї мало говорять, але вона дуже важлива для дитини, яка йде в школу. Пропріоцепція - це спроможність орієнтуватися у своєму тілі та у просторі, а отже, це здатність не губитися у класі, школі та на аркуші паперу - де праворуч, де ліворуч, де верх, де низ.

# data[].attributes.headline
Психологічна травма

# data[].attributes.subject
Психологічна травма

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дитячі психологічні травми - трендова зараз тема, проте за цим не варто забувати про її серйозність.

Причини можуть бути численними: цькування, насильство (психологічне або фізичне), нехтування страхами дитини, байдужість до її потреб і почуттів, тощо.

Навіть установки, які ми "з любов'ю" передаємо із покоління у покоління, можуть стати причиною розладу, що потім дасть про себе знати у дорослому житті.

Травма може бути спричинена і просто якоюсь подією у житті дитини.

Одним з наочних прикладів таких подій, що глибоко вражають, є недавня рятувальна операція в тайських печерах.

Загублені хлопці врятовані, стрес позаду, але його наслідки залишаються у розумах та підсвідомості учасників подій - так само, як після будь-якого травмуючого досвіду, навіть побутового, якому ми зазвичай не приділяємо достатньо уваги.
ЯКИМИ МОЖУТЬ БУТИ НАСЛІДКИ ТРАВМАТИЧНОЇ ПОДІЇ
Протягом часу у підземній пастці діти могли почуватися наляканими, збентеженими, сумними, а, може, й розлюченими або винуватими - залежно від того, як вони сприймали те, що з ними сталося.

Ймовірно, час від часу вони відчували надію або безнадійність, а інколи і те, і інше одночасно.

Наслідки такої травматичної події можуть бути численними.

Поряд із полегшенням деякі діти можуть відчути гнів, страх, тривогу та інші емоції.

Деякі можуть стати більш емоційними та вразливими. Інші навпаки - розвинути позитивні риси: більше цінувати життя, краще розуміти свої фізичні та психологічні можливості.

У деяких дітей після пережитого може сформуватися "провина того, хто вижив" через те, що один із рятувальників загинув під час порятунку.

Навіть якщо звинувачувати себе нераціонально, це дуже поширений випадок.
З ЧИМ МОЖУТЬ ЗІТКНУТИСЯ ДІТИ В МАЙБУТНЬОМУ
Деякі діти можуть в подальшому уникати травмуючих спогадів та почуттів, відштовхувати їх подалі та відволікатися на інші заняття.

Та якщо ці спогади та почуття не пропрацювати, не прожити, в дитини може сформуватися довготривала емоційна травма.

А це вже може проявитися дуже різними симптомами: нав'язливими думками та спогадами, ухиленням від певних місць або ситуацій, гіперчутливістю до стресових факторів, емоційним онімінням, гнівом, тривогою або депресією, зловживанням психоактивними речовинами, агресією, соціальною непристосованістю, ризикованою поведінкою тощо.

Варто враховувати, як на дітях відіб'ється новий статус - вони тепер зірки, відомі на весь світ.

Гадаю, кожен хлопець сприйматиме це по-своєму, залежно від характеру та особистих психологічних особливостей.
ЩО МОЖНА ЗРОБИТИ, АБИ ХОЧА Б ПОМ'ЯКШИТИ НАСЛІДКИ
Гадаю, наразі роблять усе можливе: їх врятували, надали медичну допомогу.

Наступний етап - поєднання з родинами. Подальші кроки будуть складнішими, оскільки вони менш очевидні.

Сім'ям та іншим членам їхніх громад доведеться врівноважити спроби жити нормально, як раніше, із будь-якими новими особливими потребами дітей.

Важливо визнати, що батьків не навчають у школах, як поводитися з дітьми після травм, тим паче, якщо ті майже два тижні просиділи у печері, відрізані від навколишнього світу.

Їм знадобиться допомога професіоналів, і я сподіваюсь, що вона доступна і надана родинам хлопців.

Правильні реакції на емоційні потреби дітей (і можливі психологічні травми) будуть дуже важливими зараз і у найближчому майбутньому.

Наприклад, якщо хтось із дітей покаже прояви ПТСР (посттравматичного стресового розладу), ефективною буде терапія EMDR (десенсибілізація та переробка за допомогою руху очей), яку має проводити спеціально підготовлений психотерапевт.

Це дасть дитині найкращий шанс здолати кризу та стати сильнішою.
Рікі Грінвальд, доктор, психолог, засновник та директор Child Trauma Institute, експерт проекту Operation Thai Cave Rescue на Discovery Channel, екслюзивно для УП.Життя

# data[].attributes.attachment_link.title
Дитяча психологія в умовах критичного стресу на прикладі хлопців із тайських печер

# data[].attributes.attachment_link.description
Дитячі психологічні травми - трендова зараз тема, проте за цим не варто забувати про її серйозність. Причини можуть бути численними: цькування, насильство (психологічне або фізичне), нехтування страхами дитини, байдужість до її потреб і почуттів, тощо. Навіть установки, які ми "з любов'ю" передаємо із покоління у покоління, можуть стати причиною розладу, що потім дасть про себе знати у дорослому житті.

# data[].attributes.headline
Психологічні причини неуспішност

# data[].attributes.subject
Психологічні причини неуспішност

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Але навіть у тому випадку, коли початкова школа цілком та успішно вирішує свої задачі, це не означає, що дитина зможе без проблем продовжувати вчитись у середній школі. Фактично так і стається, коли відмінники початкової школи поступово стають трієчниками, незважаючи на всі їхні старання. Цей результат, на жаль, закономірний через нестиковку програм початкової та середньої школи, через розходження цілей, які вони перед собою ставлять.

Основна задача початкової школи полягає в тому, щоб адаптувати дитину до нового способу життя, де в якості провідної виступає навчальна діяльність, і сформувати в неї початкові навички: читати, писати, рахувати. Рішення даної задачі не пред'являє яких-небудь особливих вимог до інтелектуального розвитку дітей. Вони здійсненні за умови мінімального мовного та психомоторного розвитку й наявності простої асоціативної пам'яті. Якщо дитина старанна, а батьки допомагають і контролюють процес навчання, то відмінна успішність їй гарантована. Особливості та недоліки розвитку мислення не відіграють особливої ролі при навчанні в початковій школі, тому що вони там не потрібні. Мислення може знаходитись у зародковому стані, на допонятійному рівні, коли дитина не розрізняє часткове й загальне, істотні й несуттєві ознаки, замість категоризації використовує емоційні, функціональні або ситуативні узагальнення, мовні або візуальні шаблони. Усі ці особливості мислення можуть не тільки зберігатись, а й закріплюватись, поки дитина перебуває в початковій школі, тому що вона спеціальних задач розвитку понятійного мислення не ставить.

Основна задача середньої школи полягає в тому, щоб увести підлітка в систему наук, ознайомити його з основами наукових знань. Будь-яка наука має цілком визначену структуру, що вибудовується на понятійному принципі. В її основі лежать відправні поняття й аксіоми, з яких поступово виводяться більш часткові, спеціальні поняття, виростає сама піраміда науки. Щоби сприйняти будь-яку науку, її внутрішню логіку та взаємозв'язок окремих частин, необхідно володіти понятійним мисленням, що здатне адекватно відбивати закономірності, які використовуються в наукових узагальненнях. Операційна система інтелектуальної діяльності повинна знаходитись у взаємно однозначній відповідності з операційною системою, що використовується при викладанні наукових знань. Якщо ця умова дотримується, тобто підліток має понятійне мислення, то він легко розуміє те, що йому пояснюють на уроках, і те, що він сам читає в підручниках та інших наукових посібниках чи у книгах.

Якщо понятійне мислення не сформоване, дитина може образно уявляти наукові факти та положення, але в основному їй доводиться заучувати викладену на уроках і у книгах інформацію. Якщо це не відразу стає очевидним стосовно таких наук, як історія, біологія чи географія, то стосовно математики та фізики сумнівів ні в кого не виникає. Гуманітарні науки діти можуть ще якийсь час зубрити й одержувати "п'ятірки" за перекази, хоча на запитання, поставлені наприкінці параграфа, далеко не завжди можуть дати зрозумілу відповідь. Математика й фізика досить швидко переходять у розряд ненависних предметів, тому що запам'ятовуванню вони не піддаються, а виучені формули анітрошки не допомагають рішенню задач. Навчання стає неповноцінним, а з ряду предметів - і неможливим.

Дитина не народжується з розвиненим понятійним мисленням, воно не дозріває саме по собі в міру її дорослішання. Як показав Л. Виготський, понятійне мислення формується у процесі навчання, коли дитині доводиться опановувати наукові поняття, коли її навчають цьому в початковій школі. На жаль, сьогодні програми не тільки початкової школи, а й у значній мірі 5-6-х класів утримують дитину від необхідності мислити, опановувати наукові поняття.

Поряд із цим, труднощі, які молодші школярі відчувають при засвоєнні навчального матеріалу з мови, читання, математики, та їх психологічні причини можна розділити на три групи.

Так, перша група труднощів пов'язана з недоліками формування складних за структурою та багаторівневих за організацією рухових навичок письма й читання. Якість письма значною мірою обумовлюється рівнем розвитку психомоторної сфери учня.

Конкретними недоліками розвитку психомоторної сфери є:

несформованість зорово-рухової координації;

недостатній рівень диференційованості м'язових зусиль руки;

недоліки в розвитку мікромоторики.

Друга група труднощів обумовлена особливостями формування когнітивного компонента навичок письма, читання й обчислювальних умінь. Конкретними психологічними причинами, що лежать в основі цієї групи труднощів, можна назвати такі:

несформованість просторових уявлень;

недоліки в розвитку процесів звуко-літерного аналізу й синтезу та фонетико-фонематичного сприйняття;

недоліки в розвитку пізнавальних процесів.

Визначені труднощі при засвоєнні навчального матеріалу створюють вікові особливості розумової діяльності молодших школярів:

Третя група труднощів пов'язана з недоліками у формуванні регуляторного компонента навичок письма, читання й обчислювальних умінь. Конкретна психологічна причина, що лежить в основі цієї групи труднощів, складається в несформованості процесів самоконтролю й саморегуляції. Наслідками недостатності процесів самоконтролю й саморегуляції можуть бути:

Особливо слід зазначити труднощі в навчанні, викликані особливостями темпераменту учнів, що відбиває своєрідність природної організації їх нервової системи. У першу чергу це стосується повільних дітей - дітей із флегматичним темпераментом. У навчальній роботі в них можуть виникнути певні труднощі, обумовлені їхніми індивідуально-типологічними особливостями:

пропуск букв, складів, недописування слів і речень (унаслідок того, що учень-флегматик квапиться, щоб не відстати від класу);

повільний темп письма, читання, рахування;

невиконання письмових завдань у повному обсязі при обмеженні часу, відведеного на роботу;

уповільнене протікання розумової діяльності.

До психологічних причин неуспішності варто віднести також таке:

недоліки пізнавальної діяльності;

несформованість прийомів навчальної діяльності;

недоліки в розвитку мотиваційної сфери дитини;

неадекватне використання дитиною своїх індивідуальних типологічних особливостей;

невміння вчитись, переборювати труднощі;

труднощі засвоєння навчального матеріалу.

Робота зі слабовстигаючими учнями повинна будуватися за принципом заповнення пробілів у розвитку та вихованні. Їх необхідно навчити слухати, бачити, сприймати, переказувати текст і відповідати на запитання, виділяти у прочитаному головне. Особливу увага варто приділяти розвитку мови, тому що розумовий розвиток визначається мовним розвитком, що залежить від того, чи багато дитина читає, чи вчиться вона переказувати прочитане, чи відповідає на запитання осмислено.

Варто сказати, що в початковій школі закладаються основи подальшого благополуччя школяра, а саме: його вміння вчитись, стосунки з однолітками. Тому ставлення до дітей, особливо з "групи ризику", повинно бути доброзичливим, дружнім, неприпустимі менторська позиція й осуд за неуспіх. Необхідно, щоб успіх переживався учнями як радість, цьому повинна сприяти позитивна емоційна оцінка з боку вчителя. Велика увага повинна приділятись розвитку в дітей здатності до самооцінки своєї роботи. Самооцінка дозволяє спокійніше ставитись до результатів своєї діяльності й оцінки з боку дорослого.
У роботі зі "слабкими" учнями вчитель спирається на такі правила, розроблені психологами:
1. Не ставити "слабкого" в ситуацію несподіваного запитання й не вимагати швидкої відповіді на нього, давати учню достатньо часу на обмірковування та підготовку.

2. Бажано, щоб відповідь була не в усній, а в письмовій формі.

3. Не можна давати для засвоєння в обмежений проміжок часу великий, різноманітний, складний матеріал, треба постаратися розбити його на окремі інформаційні шматки й давати їх поступово, у міру засвоєння.

4. Не слід примушувати таких учнів відповідати на запитання з нового, щойно засвоєного матеріалу, краще відкласти опитування на наступний урок, давши можливість учням ознайомитись удома.

5. Шляхом правильної тактики опитувань і заохочень (не тільки оцінкою, а й зауваженнями типу "відмінно", "молодець", "розумник" тощо) треба формувати в таких учнів упевненість у своїх силах, у своїх знаннях, у можливості вчитись. Ця впевненість допоможе учню в екстремальних стресових ситуаціях здачі іспитів, написання контрольних тощо.

6. Варто обережніше оцінювати невдачі учня, адже він сам дуже болісно до них ставиться.

7. Під час підготовки учнем відповіді треба дати йому час для перевірки та виправлення написаного.

8. Слід у мінімальному ступені відволікати учня, намагатись не переключати його увагу, створювати спокійну, не нервозну обстановку.
Правила, що використовуються при роботі з інертними учнями:
1. Не вимагати від них негайного включення в роботу - їхня активність у виконанні нового виду завдань зростає поступово.

2. Варто пам'ятати, що інертні учні не можуть виявляти високу активність у виконанні завдань, а деякі взагалі відмовляються працювати в такій ситуації.

3. Не треба вимагати від інертних учнів швидкої зміни невдалих формулювань, їм необхідний час на обмірковування нової відповіді, вони частіше додержуються прийнятих стандартів у відповідях, уникають імпровізації.

4. Не слід проводити їх опитування на початку уроку, тому що вони з ускладненням відволікаються від попередньої ситуації.

5. Треба уникати ситуації, коли від інертного учня потрібна швидка усна відповідь на несподіване запитання, інертним учням необхідно давати час на обмірковування запитання та підготовку відповіді на нього.

6. Під час виконання не варто їх відволікати, переключати увагу на що-небудь інше.

7. Небажано змушувати інертного учня відповідати на запитання з нового, щойно пройденого матеріалу, варто відкласти їх до наступного разу, давши можливість попрацювати вдома.
"Слабкі" діти за своїми нейродинамічними особливостями мають ряд переваг, що мусить ураховувати вчитель: Інертні за своїми нейродинамічними здібностями учні в порівнянні з рухливими мають сильні сторони, на які може спиратись учитель:

вони можуть працювати довго, не відволікаючись;

у них відзначається високий ступінь самостійності у виконанні завдань;

їхня активність наростає повільно, але зате довго зберігається;

у них спостерігається схильність до одноманітної роботи;

вони успішно справляються з монотонною роботою протягом тривалого часу, активні в роботі з пройденого матеріалу;

вони здатні швидко виконувати завдання, якщо їм дається можливість самостійно організувати свою діяльність;

самостійну роботу на відміну від фронтальної вони виконують легше.

Кожний педагог у своїй роботі спирається на основні закони, на яких будується поведінка учнів:
1. Учні вибирають певний тип поведінки в певних обставинах.

2. Будь-яка поведінка підлягає загальній меті - почувати себе приналежним до шкільного життя.

3. Порушуючи дисципліну, учень усвідомлює, що поводиться неправильно, але може не усвідомлювати, що за цим постає одна з чотирьох цілей: залучення уваги, влада, помста, запобігання невдачі.
Якщо розглядати систему заходів, спрямованих на попередження неуспішності школярів, то для вчителя важливо при опитуванні:

створювати доброзичливу атмосферу у класі;

дозволяти учням перед відповіддю біля дошки користуватись посібниками;

давати план відповіді, дозволяти користуватися планом, складеним удома;

допомагати сконцентрувати увагу на головних питаннях теми;

звертати увагу на типові помилки учнів;

підбадьорювати учнів при відповіді, створювати ситуацію успіху.

При поясненні нового матеріалу: У ході виконання вправ:

влучно підбирати вправи для самостійної роботи;

оперативно допомагати "слабким" учням у ході виконання самостійної роботи;

ураховувати темп роботи учнів;

привчати учнів здійснювати самоконтроль у ході самостійної роботи.

При видачі домашнього завдання:
Отже, не треба боятись, що, переставши "давити" на школяра, ви виявите щось на кшталт потурання. У конфліктній ситуації тактика тиску не приносить бажаного результату. Почніть стримано ставитись до шкільних суперечок. Достатньо покачати головою, це робить більше враження, ніж скандал, нотації, глузування. Але припинення відкритих конфліктів - це ще тільки перший крок до встановлення атмосфери довіри. Який же наступний крок? Давайте спробуємо поставити собі запитання: чим живе ваша дитина, як і з ким проводить вільний час, чим цікавиться, які стосунки в неї з дітьми у класі, як вона оцінює саму себе, що вважає своїми слабкими та сильними сторонами, що її хвилює в даний момент? У більшості випадків батьки дітей на ці запитання дають бліді, беззмістовні відповіді.

Чим цікавиться? Та нічим не цікавиться, на все йому наплювати. Вільний час? Або телевізор дивиться, або бовтається десь. Які передачі? Та не знаю, які йдуть, ті й дивиться. Друзі? Сергій, Вовчик. Що вони за хлопці? Начебто нічого, хлопці як хлопці. Вони в нас рідко бувають, а якщо й бувають, то відразу ж ідуть, коли ми приходимо. Стосунки у класі? По-моєму, нормальні, ніхто не скаржиться. Що його хвилює та як себе оцінює? Нічого його не хвилює, і ніяк він себе не оцінює, це йому, знаєте, усе одно.

Це говорить про те, що батьки зовсім не уявляють собі внутрішній світ підлітка. Формально будучи членом родини, школяр уже давно перетворився на мешканця, до якого, по суті, нікому немає справи. Усе спілкування з дитиною зводиться до скандалів із приводу негараздів у школі. Усуньте ці конфлікти, і залишиться порожнеча, тому що відсутній контакт. Підліток болісно переживає відчужене ставлення родини. Це становище треба виправляти, але як? Готового рецепта не існує, усе залежить від конкретного укладу в родині, від стосунків між батьками, їх характеру тощо.

Але загальну лінію поведінки визначити треба. Необхідно поступово входити у світ підлітка й у той же час утягувати його в життя родини. Найкраще починати з якихось загальних справ, у яких зацікавлені як батьки, так і діти. Наприклад: підготовка до походу, риболовля, закупівля продуктів тощо. Так чи інакше, можна знайти загальні справи. Це може мати успіх, якщо: у дитини є інтерес до даного роду діяльності; дорослий хоча би трохи володіє цією діяльністю. Підлітку необхідне підкріплення успіхом, а неуспіх може змусити його опустити руки; батьки пам'ятають, що головне в цій діяльності - не побудувати човен, наприклад, а налагодити стосунки з дитиною. Як поведеться підліток, якщо батьки (помітивши, що в батька виходить краще, ніж у сина) відсторонять його від справи і його роль зведеться до "подай", "принеси" або "посидь, не заважай"? Контакт згасне, не розгорнувшись.

Постійне проведення якихось справ сприяє спочатку встановленню контакту, потім довірливим стосункам. Дитина починає розкриватись і ділитися зі старшими тим, що її хвилює. Але тут треба дотримуватись делікатності й обережності. Не можна вимагати довіри та відвертості, якщо вона сама на це не йде. Це може відкинути ваші стосунки на вихідний рівень. Поступово входячи у світ підлітка, треба йти на наступний крок - потроху втягувати його у світ дорослих, привчати жити турботами та радостями родини. Це можуть бути прибирання, прання, ремонт тощо, але якщо дитина мала обмаль обов'язків, не треба намагатися залучити її відразу до всіх справ удома. Це треба робити поступово, неспішно. Необхідно пам'ятати, що головне тут не практичний, а виховний результат. І добре було б, щоб ці справи підліток виконував разом з батьками. Не забудьте добрі слова, якось відзначити, похвалити в кожному випадку, коли дитина заслуговує на це. Коли дитина працює з дорослими, вона засвоює й дорослий стиль роботи - прийматися за роботу без розгойдування, доводити почату справу до кінця. І коли справа дійде до навчання, це зіграє велику роль.

# data[].attributes.attachment_link.title
Психологічні причини неуспішності

# data[].attributes.attachment_link.description
Якщо говорити про психологічні причини неуспішності, то, насамперед, основними чинниками порушення навчальної діяльності є недоліки та дисгармонічність розвитку інтелектуальних здібностей учнів - вищих форм мислення, що не одержали розвитку в початкових класах, а також неповноцінність початкових шкільних навичок, основними з яких є навички читання

# data[].attributes.headline
Попередження кібербулінгу

# data[].attributes.subject
Попередження кібербулінгу

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ставтеся дбайливо до особистої інформації

Батькам варто стежити, щоб дитина не ділилася особистою інформацією про себе і своїх близьких: адреса будинку, номер телефону, повне ім'я, розташування школи, імена батьків.

А краще зовсім не розміщувати приватну інформацію у відкритих джерелах.

Месенджери мають перевагу перед соціальними мережами - користувачі самі визначають коло свого спілкування. При цьому особиста інформація не зберігається на серверах.

Якщо ви використовуєте Viber, то можете бути впевнені, що ваше листування завжди захищене наскрізним шифруванням за замовчуванням.

Загалом, уникайте всього, що може бути використано зловмисниками проти вашої дитини або сім'ї.

2

Інтернет-друг може виявитися не тим, за кого себе видає

Згідно з лякаючою статистикою, кожна четверта дитина у віці від 10 до 15 років піддавалася сексуальним домаганням в інтернеті.

Ніколи, за жодних обставин не дозволяйте дитині самостійно "розвіртуалізовуватися", тобто зустрітися з інтернет-френдом в реальному житті.

Зустріч у реальному житті зі знайомим по інтернет-спілкуванню не є хорошою ідеєю, оскільки люди можуть бути різними в діджитал-просторі і під час реальної зустрічі.

Якщо дитина бажає зустрітися з ним, то на першу зустріч слід піти разом.

3

Допомагайте дитині освоїти інтернет

Відвідуйте мережу разом з дітьми, цікавтеся їхнім досвідом освоєння цифрового простору. Так ви зможете захистити дитину від відвідування небажаних ресурсів.

Навчіть дітей довіряти інтуїції - якщо їх щось турбує в інтернеті, нехай повідомляють вам.

Допомагайте дитині зареєструватися в програмах, які потребують реєстраційного імені та заповнення форм, не використовуючи особистої інформації.

Скажіть дітям, що далеко не все, що вони читають або бачать в інтернеті - правда, порадьте звертатися до вас, якщо вони не впевнені.

4

Блокуйте небажаних підписників і контакти

Дитина повинна розуміти, що на образи в мережі можна і потрібно скаржитися.

Агресивних співрозмовників потрібно відправляти в "чорний список" - тоді вони більше не потурбують.

Головне - зрозуміти, що немає нічого ганебного в тому, щоб позбутися від цькування, "забанивши" кривдника.

Не слід відповідати на повідомлення або оголошення непристойного характеру, особливо якщо вони несуть загрозу. Тут краще одразу повідомити про це батькам і поскаржитися в адміністрацію конкретної соціальної мережі, але робити це має тільки один з батьків.

5

Дотримуйтеся загальнолюдської етики

Ніколи не ображайте і не принижуйте інших інтернет-користувачів. Не провокуйте кібербулінг.

Агресія проти іншої людини може спровокувати аналогічну реакцію у вашу сторону, і невідомо, якими наслідками це може обернутися.

Не хочете стати жертвою інтернет-цькування - не пишіть образи на адресу інших.

Залишатися цивілізованою людиною - мабуть, головний постулат поведінки, про який ніколи не потрібно забувати і передавати це знання своїм дітям.
Вас також може зацікавити:
Як не налажати в інтернеті: поради експерта з цифрової безпеки Психологія інтернет-тролів: хто вони і як зробити інтернет більш гуманним Інтернет, який шкодить дитині. На що звернути увагу батькам Звідки береться булінг і що з ним робити

# data[].attributes.attachment_link.title
Онлайн-етикет: 5 правил поведінки в інтернеті, яким вам варто навчити своїх дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Ставтеся дбайливо до особистої інформації Батькам варто стежити, щоб дитина не ділилася особистою інформацією про себе і своїх близьких: адреса будинку, номер телефону, повне ім'я, розташування школи, імена батьків. А краще зовсім не розміщувати приватну інформацію у відкритих джерелах. Месенджери мають перевагу перед соціальними мережами - користувачі самі визначають коло свого спілкування.

# data[].attributes.headline
Підтримка психічного здоров’я дитини в умовах пандемії

# data[].attributes.subject
Підтримка психічного здоров’я дитини в умовах пандемії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Спалах коронавірусу спричинив серйозні зміни у нашому щоденному житті, і діти особливо чутливі до цих змін. Для багатьох учнів повернення до школи буде бажаним і цікавим, тоді як інші діти відчуватимуть занепокоєння або страх. Ця стаття містить поради, як допомогти вашим дітям впоратися зі складними емоціями, з якими вони можуть стикнутися, коли повернуться до навчання в школі.

Моя дитина боїться повертатися до школи. Як мені її заспокоїти?

Початок першого або нового навчального року в школі зазвичай пов'язаний зі стресом, не кажучи вже про те, що цей стрес посилюється під час глобальної пандемії. Ви можете заспокоїти дитину, розпитавши про те, що її непокоїть. Необхідно пояснити дитині, що відчувати тривогу - це нормально.

Якщо діти протягом кількох місяців навчалися вдома, вони можуть нервувати або не хотіти повертатися до школи. Будьте чесні з дитиною: розкажіть їй, яких змін у школі слід очікувати. Поясніть, що необхідно буде мати з собою засоби індивідуального захисту, наприклад, маски. Дітям буде нелегко дотримуватися дистанції під час контактування з друзями та вчителями, тож поміркуйте разом із дитиною про інші можливі способи дружби, спілкування і взаємодії.

Переконайте дітей у тому, що в школі буде вжито всіх необхідних заходів для охорони здоров'я учнів і вчителів. Нагадайте їм, що часте й ретельне миття рук з милом і кашель або чхання в зігнутий лікоть здатні запобігти поширенню мікробів.

Нагадуйте дітям про позитивні моменти повернення до школи: вони там зможуть побачитися зі своїми друзями і вчителями, навчитися чогось нового й цікавого.

Школа, у якій навчається моя дитина, рекомендує носити засоби індивідуального захисту, через що дитина ще більше хвилюється. Що я можу їй на це сказати?

Підтримайте дитину. Скажіть, що ви знаєте, що він/вона відчуває занепокоєння з приводу коронавірусу, але говорити про наші переживання та емоції корисно. Діти також можуть засмучуватися через те, що їм складно носити маску, особливо коли вони бігають або граються. Ви можете заспокоїти свою дитину, розказавши, що багато дорослих старанно працюють, аби убезпечити вашу родину. Підкресліть важливість того, щоб усі дотримувалися рекомендованих дій, щоб захистити себе і інших, зокрема найвразливіших членів нашого суспільства.

Як я можу посприяти тому, щоб моя дитина дотримувалася заходів безпеки у школі (часте миття рук, дотримання дистанції тощо) - так, щоб не налякати її?

Один із найкращих способів захистити дітей від COVID-19 і решти захворювань - заохочувати регулярне миття рук. Ця розмова не повинна бути схожою на залякування. Заспівайте разом із дитиною її улюблену пісню або станцюйте, щоб було веселіше засвоювати цю важливу навичку. Обов'язково скажіть про те, що мікроби можуть залишатися на різних поверхнях і на руках, навіть якщо їх не видно. Коли діти зрозуміють, навіщо їм потрібно мити руки, вони швидше набудуть цю звичку.

Також покажіть дітям, як при кашлі та чханні слід прикриватися ліктем. Попросіть їх повідомити вам, якщо вони відчують підвищення температури, початок кашлю або якщо їм стане важко дихати.

Моя дитина вчитиметься дистанційно, а її друзі - у звичайному режимі в класі. Через це вона почувається ще самотніше. Що робити, щоб зв'язок із класом і друзями зберігся і відчувався, як і раніше?

Якщо школа, у якій навчається ваша дитина, поступово повертається до звичайного освітнього процесу, дитина справді може хвилюватися через те, що спілкування з друзями припиниться. Переконайте свою дитину в тому, що школи знову відкриються для всіх, щойно стануть безпечними. Коли буде оголошено про офіційне відновлення роботи шкіл, допоможіть дитині підготуватися до повернення до школи, поділіться інформацією про те, коли і як це станеться.

Заздалегідь попередьте дитину про те, що школи можуть знову закритися. Допоможіть їй підготуватися до майбутнього періоду адаптації. Важливо також нагадувати, що навчання може відбуватися де завгодно - в школі і вдома, а спілкуватися з друзями можна за допомогою інтернету.

Безпечне і контрольоване використання онлайн-ігор, соціальних мереж і відеочатів може надати великі можливості для спілкування, навчання та гри з друзями, батьками і родичами вдома. Ви також можете запропонувати дітям поділитися своєю думкою в мережі, а також підтримати тих, хто потребує допомоги під час цієї кризи.

Заохочуйте своїх дітей користуватися перевагами цифрових інструментів, які змушують рухатися, таких як онлайн-зарядка для дітей або відеоігри, у яких потрібно виконувати фізичні вправи. Не забувайте зберігати баланс між відпочинком онлайн і активним відпочинком поза мережею, в тому числі на свіжому повітрі.

Як я можу дізнатися, чи справляється моя дитина?

Важливо залишатися спокійними й бути активними у спілкуванні з дітьми. Спостерігайте за ними, запитуйте, як у них ідуть справи. Емоції дитини будуть постійно змінюватися, тож ви повинні показати їй, що такі зміни - цілком природні.

Як у школі, так і вдома потрібно залучати дітей до творчої діяльності, наприклад, ігор і малювання - це допоможе їм у безпечній та сприятливій атмосфері висловити будь-які негативні почуття, які можуть виникати, а також віднайти позитивні способи вираження таких почуттів, як гнів, страх або сум.

Оскільки діти часто переймають емоційні сигнали в значущих для них дорослих - батьків і вчителів, важливо, щоб ці дорослі вміли давати лад своїм емоціям і зберігали спокій, прислухалися до переживань дітей, виявляли доброзичливість у спілкуванні й підтримували їх.

Чи є щось, на що мені слід звертати увагу, коли моя дитина повернеться до школи?

Окрім перевірки фізичного здоров'я й академічної успішності вашої дитини після поновлення навчання в школі, ви маєте також зауважувати, чи немає в неї ознак стресу і занепокоєння. Ситуація з поширенням COVID-19 може впливати на психічне здоров'я, тому важливо пояснити дитині, що іноді почуватися пригнічено - це нормально. Якщо не знаєте, що робити, співчуття і підтримка - завжди правильні дії.

Є побоювання, що випадки цькування дітей і збиткування над ними можуть почастішати після повернення до звичайного освітнього процесу через дезінформацію щодо COVID-19. Слід пояснити, що вірус не обирає людей за зовнішнім виглядом, походженням чи мовою, якою вони говорять. Якщо у школі дітей обзивають або знущаються над ними, переконайте їх розповісти про це дорослій людині, якій вони довіряють. Нагадуйте своїм дітям, що кожна людина заслуговує на безпеку в школі і в мережі. Цькування і знущання з інших - це завжди погано і неприпустимо. Кожен має зробити свій внесок у поширення доброти й підтримку одне одного.

Моя дитина боїться, що інші діти знущатимуться з неї у школі чи в інтернеті. Як мені поговорити з нею про це?

Якщо вашу дитину непокоїть те, що з неї знущатимуться в школі, на вулиці або в інтернеті, переконайте її, що вона не одна і завжди може поговорити з вами або іншим дорослим, якому довіряє. Чим більше ви говоритимете зі своїми дітьми про явище булінгу (цькування), тим охочіше вони розкажуть вам, коли побачать такі дії або самі стикнуться з цькуванням. Щодня спілкуйтеся зі своїми дітьми, розпитуйте їх про те, як вони провели час у школі, про їхні дії в мережі, а також про їхні почуття. Деякі діти можуть не знати, як висловити свої емоції, тому зауважуйте будь-які прояви неспокою або агресії, які вказують на те, що щось іде не так.

Ви також повинні відкрито й чесно говорити зі своїми дітьми про онлайн-безпеку, зокрема про те, з ким і як вони спілкуються в мережі. Переконайтеся, що вони розуміють цінність добрих і підтримувальних стосунків, а це означає, що дискримінація або неналежне спілкування ніколи не будуть для них прийнятними. Якщо ваші діти стикнулися з подібними явищами, спонукайте їх негайно розповісти про це вам чи іншому дорослому, якому вони довіряють. Будьте уважні, якщо помітите, що дитина замкнулася в собі, засмучена або перебуває в мережі більше або менше часу, ніж звичайно, - це може бути ознакою того, що з неї там знущаються.

Також важливо ознайомитися з політикою школи, у якій навчається ваша дитина, щодо захисту і боротьби з цькуванням, а також дізнатися про відповідні механізми звернення по медичну допомогу і телефони довіри.
ЮНІСЕФ працює з урядами різних країн, щоб допомогти їм у прийнятті цих рішень. Нещодавно ми опублікували міркування для директивних органів у галузі освіти на національному, місцевому та шкільному рівнях "Розбудова після пандемії COVID-19", які доступні українською та англійською мовами. Документ має на меті надання підтримки урядам, співробітникам міністерств і представникам інших національних директивних органів у галузі освіти, місцевим органам влади та школам у плануванні відновлення та нормалізації освітнього процесу після його порушення та припинення роботи шкіл навесні 2020 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
Підтримка психічного здоров'я дитини, яка повертається до школи в умовах пандемії COVID-19

# data[].attributes.attachment_link.description
Спалах коронавірусу спричинив серйозні зміни у нашому щоденному житті, і діти особливо чутливі до цих змін. Для багатьох учнів повернення до школи буде бажаним і цікавим, тоді як інші діти відчуватимуть занепокоєння або страх. Ця стаття містить поради, як допомогти вашим дітям впоратися зі складними емоціями, з якими вони можуть стикнутися, коли повернуться до навчання в школі.

# data[].attributes.headline
Зауваження чи образа особистості? Дещо про права учнів

# data[].attributes.subject
Зауваження чи образа особистості? Дещо про права учнів

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Зеркало недели | Дзеркало тижня | Mirror Weekly

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чи можна уявити собі школу без зауважень? Напевно, ні. Скільки анекдотів і мемів уже вигадали про коронні фрази вчителів на кшталт "Марш додому перевдягатися!" чи "Петренко, за двері!" І навіть під час дистанційного навчання зауваження нікуди не поділися. Безперечно, деякі з них є слушними. Та є й такі, що прямо порушують права учнів.

Основна проблема з правами дітей у школі полягає в тому, що багато вчителів не сприймають учнів рівноправними громадянами. Натомість вважають себе вищими в ієрархії і дозволяють собі робити дітям недоречні зауваження щодо зовнішнього вигляду або карати за погану поведінку. Школярі часто чують: "Спершу вивчіть свої обов'язки, а тоді говоритимете про права". Річ у тім, що природні права є у людини за фактом народження, і щоб їх отримати, не потрібно виконувати жодних обов'язків.

Це, насамперед, природні права людини, які є невідчужуваними: право на життя, на повагу до честі та гідності, право на свободу та особисту недоторканність тощо. Людина має їх незалежно від віку, статі, соціального статусу, просто за фактом того, що вона є людиною. У Конституції України чітко визначено, що під час ухвалення нових законів не допускається звуження наявних прав і свобод.

Наприклад, найважливіше право кожної людини - право на життя. Воно безпосередньо стосується безпечного освітнього середовища: це відремонтована школа, де немає вікон, що випадають, або незакріплених билець на сходах, де не падають стіни чи стелі, де є якісне харчування, надається своєчасна медична допомога тощо. Чи завжди це право забезпечується у школі?

Ну а вже звичні для нас шкільні зауваження повсякчас порушують права. Ми зібрали найпопулярніших "порушників" і детально пояснили, посилаючись на закони, чому такі вислови не мають звучати у школі.
"Ти прийшов/прийшла у джинсах до школи - марш додому перевдягатися!" "У школі заборонений довгий чуб у хлопців/яскравий колір волосся/макіяж/нафарбовані нігті!"
Кожна дитина має право на індивідуальність - зазначено у Цивільному кодексі України та в Конвенції ООН про права дитини, яка зобов'язує Україну як державу-учасника конвенції поважати право дитини на збереження індивідуальності.

Так само кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Індивідуальність та світогляд якраз і проявляються через одяг, зачіску, макіяж, прикраси. Коли батьки проводжають дитину до школи, вони бачать, як він чи вона одягнута, - тобто вони вже дали згоду на такий зовнішній вигляд дитини. Претензії щодо одягу чи зачіски потрібно винести за дужки стосунків учитель - учень. Зовнішній вигляд дитини вчитель має обговорювати виключно з батьками, бо саме батьки купують дитині одяг, дозволяють фарбувати волосся, робити пірсинг чи макіяж.

Коли ж на зборах батьки чи вчителі домовляються про певний дрес-код для всіх дітей класу, це виглядає просто дивно: примарна більшість не має права вирішувати, як іншим батькам витрачати власні гроші чи змушувати чужих дітей одягатися та виглядати певним чином. Тим паче, що такі рішення на зборах приймаються без дітей.

Найчастіше більшість батьків погоджується, що до школи діти мають вбиратися в діловому стилі. Питання перше: який він, той діловий стиль у сучасному світі? І питання друге: що робити тим, хто проти цього або взагалі не був на зборах?

Не існує механізму примушування до певного вигляду. Коли вчителі у своїх зауваженнях щодо одягу апелюють до внутрішніх статутів школи чи класу, це також є неправомірним. Бо право на індивідуальність захищене законами, а отже, його не можуть обмежувати статути школи чи положення про зовнішній вигляд учнів.

Уявіть ситуацію: директор робить зауваження вчителю щодо зачіски, одягу чи макіяжу й відправляє додому перевдягатися. Вчитель, напевне, буде проти таких примусових покращень зовнішнього вигляду. Тоді чому щодо дітей це вважається нормальним? Давайте виховувати у дітей почуття смаку, зокрема й власним прикладом, але не через примус та приниження.

Усі люди є вільними та рівними у своїй гідності та правах. Вчителі й діти мають спілкуватися на рівних, між ними немає ієрархії у царині прав людини. Дитина може висловлювати власну думку, бо має право на свободу вираження поглядів, зокрема і щодо свого стилю одягу чи вигляду. Коли дитину змушують йти додому перевдягнутися - це пряме порушення права дитини на освіту: учні приходять до школи, щоби навчатися. Знання можна здобути у джинсах та футболці. На якість знань це ніяк не впливає.
"Поклади телефон у коробку-готель для гаджетів, забереш після уроків".
Телефон - приватна власність учня. Право на приватну власність є непорушним. Тобто коли вчителька на уроці чи на перерві відбирає у дитини телефон, вона порушує це право. Чи може ця ж вчителька забрати телефон у свого колеги? Чи може директор прийти й відібрати телефон у вчительки? Це звучить дико, тоді чому стосовно дитини це сприймається як належне?

Учителі пояснюють заборону телефона на уроці тим, що діти граються, а не працюють. Але це вже питання дисципліни, яке не можна вирішити, просто відібравши телефон. Тим більше, доволі часто діти користуються смартфонами на уроці не для гри, а тому що туди завантажено підручники. Якщо дитина справді бавиться на уроці гаджетом, це питання потрібно обговорювати з батьками і шукати прийнятне рішення: можливо, вони поставлять на гаджет батьківський контроль і заблокують доступ до ігор на час уроків, а можливо, взагалі вирішать не давати дитині телефон до школи. У будь-якому разі це має бути рішення батьків і дитини, а не одноособовий вирок вчителя.
Чи потрібно класти телефон до спеціальної скриньки на вимогу вчителя?
Із коробкою для телефонів є небезпека: уявіть, у вчителя на столі стоїть бокс із 20 телефонами. Ненароком ця коробка падає, і техніка сукупною вартістю у кількадесят тисяч гривень летить додолу. А вчитель не несе відповідальності за зберігання учнівських речей, зокрема й телефонів. Кому тоді висувати претензії, хто відшкодує збитки? Батьківський комітет, який установив цю коробку? Куплену за гроші батьків, до речі.

Якщо вчитель помітив, що учень на уроці грається в телефоні, він може попросити учня заховати гаджет у портфель. Якщо ж учень не слухається, це є приводом для розмови з батьками.
"Ти погано поводишся, заважаєш іншим, зриваєш урок - вийди з класу!" "За погану поведінку прибиратимеш клас після уроків!"
Виставляння з класу за двері - це порушення права дитини на освіту. На час уроків відповідальність за дитину несе школа. Якщо учня виставили за двері, вчитель уже не бачить, що й де ця дитина робить. Та є й інший бік: коли дитина на уроці виходить у туалет, учитель також не може контролювати її пересування, але в туалет дітей зобов'язані відпускати.
"Ти сьогодні черговий, прибери в класі!".
Примусове залучення дітей до прибирання та інших робіт чи заходів у школі, не передбачених освітньою програмою, - це порушення конституційної заборони використання примусової праці. Варто розрізняти самообслуговування та прибирання. Якщо дитина поїла за своєю партою, насмітила, то має після себе прибрати. Якщо писала на дошці, має її витерти. Але примусове класичне прибирання на кшталт підмітання та миття підлоги з перевертанням стільців та пересуванням парт є неприйнятним.

Учитель не має права примушувати дітей прибирати в школі. Там є технічні працівники/прибиральники, і прибирання приміщення школи, зокрема й класів - їхній службовий обов'язок. Лише з 8-го класу за згодою дитини та з дозволу батьків учня можуть залучати до прибирання на добровільних засадах. При цьому слід дотримуватися обов'язкових умов: використовувати захисні рукавички, халати. Жодних робіт небезпечних для життя та здоров'я дітей! Зокрема заборонено: роботу з великим фізичним навантаженням, роботу з хімічними речовинами, винесення та вивезення відходів, роботу в котельнях, миття вікон, прибирання санвузлів, харчоблоку, сходів тощо.
"Не були у школі - без медичної довідки до занять не допустимо".
Це знову порушення права дитини на освіту. Причина відсутності дитини у школі підтверджується медичною довідкою або поясненням батьків. Немає різниці, хворіла дитина чи ні, записка від батьків пояснює відсутність дитини у школі. Школа не має права вимагати жодних довідок у разі відсутності дитини чи, тим паче, тесту на COVID-19 після пропуску занять у школі або після повернення із самоізоляції чи навчання онлайн. Порада батькам: якщо від вас вимагають якийсь документ чи довідку, не треба шукати закон, який спростовує цю вимогу. Навпаки, той, хто вимагає документ, має підтвердити правомірність своєї вимоги - показати, де про неї написано.

"Де це написано?" - стандартне питання батьків, яке можна й варто ставити, коли від вас вимагають додаткових довідок чи документів. У більшості випадків нормативного підтвердження не знаходять і відмовляються від них. Відповідь "Завжди так було" не означає, що це є законним.

Коли родина їде у відпустку або батьки знають, що дитина не відвідуватиме школу протягом тривалого періоду через сімейні обставини, батьки мають попередити адміністрацію школи. Це важливо, адже якщо цього не зробити, школа має повідомити територіальний орган Національної поліції та службу у справах дітей про відсутність дитини у школі.
"Зараз контрольна робота, у туалет треба ходити на перерві".
У кожної людини є право не піддаватися катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню. Якщо дитину не випускають у туалет, це якраз і є поводженням, що принижує людську гідність, - це просто знущання. Відвідування туалету - природна потреба, яку діти мають задовольняти незалежно від графіка шкільних дзвінків чи волі вчителя. Часом за погану поведінку одного, двох чи трьох дітей карають весь клас - змушують стояти й навіть стоячи писати. Це також є приниженням гідності й катуванням. Колективні покарання у школі, коли декілька осіб заважають вести урок, а весь клас має зазнати приниження та страждання, нагадують часи Дикого Поля чи Золотої Орди.

Усім варто не забувати, що дитина має людську гідність від народження, як і будь-який дорослий. Саме з рівності людської гідності й виникає рівність людей, закріплена в міжнародних договорах і Конституції України. Маленька людина є рівноправним громадянином і має права людини від народження, зокрема право на повагу до її честі та гідності. А фельдфебельські традиції на кшталт "Стояти, боятися!" мають відійти в минуле, їм не місце в Новій Українській Школі.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Стояти, боятися!"

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи можна уявити собі школу без зауважень? Напевно, ні. Скільки анекдотів і мемів уже вигадали про коронні фрази вчителів на кшталт "Марш додому перевдягатися!" чи "Петренко, за двері!" І навіть під час дистанційного навчання зауваження нікуди не поділися. Безперечно, деякі з них є слушними. Та є й такі, що прямо порушують права учнів.

# data[].attributes.headline
Методика розвитку емоційного інтелекту та емпатії

# data[].attributes.subject
Методика розвитку емоційного інтелекту та емпатії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У сучасному світі досягнень і результатів протягом тривалого часу ставка робилась на раціональний інтелект (IQ) при чому емоційна складова людини (EQ) ігнорувалася, хоча й часто використовувалась для різного роду маніпуляцій в рекламі та торгівлі. Ну, і, звісно, з метою маніпуляції масовою свідомістю, успішність якої ми можемо спостерігати на прикладі цілих країн.

З кінця ХХ ст. роль емоційного інтелекту у житті людини і суспільства була визнана вченими на підставі тривалих психологічних досліджень та проведених дослідів. У сучасному визначенні емоційного інтелекту здатність називати, використовувати, розуміти та керувати емоціями у позитивний спосіб для зменшення стресу, ефективного спілкування, виявлення емпатії до інших людей, можливості відповідати на виклики життя та вирішення конфліктів.

Разом зі здатністю до активного та усвідомленого співпереживання поточному емоційному стані людини - емпатією, а також умінням виявляти таке ж активне та усвідомлене співпереживання до самого себе - самоемпатією, емоційний інтелект становить основу для ефективного та щасливого життя та розбудови взаємовідносин з іншими.

емоційний інтелект та здатність до емпатії можна розвивати у будь-якому віці.

Сучасна психологія напрацювала величезну кількість способів та методик, спрямованих на розуміння людиною своїх почуттів, мотивів та реакцій. Деніель Гоулман у своїй книзі "Емоційний інтелект. Чому він може бути важливіший за IQ" говорить про психотерапію взагалі як про спосіб перенавчання емоційних реакцій. Можна сперечатися про переважання одного методу перенавчання емоційних реакцій над іншим, однак така різноманітність задовольняє потребу різних людей у різних підходах до власного розвитку.

Отже, серед існуючого різноманіття способів, ми обрали найефективніші практики для розвитку емоційного інтелекту та емпатії.
Практика уважності (Мindfulness)
Уважність, за визначенням професора психології Гарвардського університету Елен Лангер, однієї з найавторитетніших дослідників та дослідниць у сфері ефектів практик уважності, - це активний процес відмічання нових речей. Коли ви її практикуєте, то потрапляєте в теперішнє. Уважність робить практика чутливішим до контекстів та перспектив. Уважність веде до повноти життя в його зовнішніх і внутрішніх проявах.

У своєму реальному застосуванні практика уважності - це медитація, яка знайомить людину з можливостями її розуму та вчить повертати увагу у теперішній момент. В цьому моменті людина вчиться відслідковувати тілесні реакції, розпізнавати неконтрольовані потоки емоцій та думок, керувати своєю увагою. Умисне направлення уваги на певний момент відбувається без оцінок та осуду. І в цей момент немає правильного чи неправильного способу думати про щось.

Складовою частиною емоційного інтелекту є розпізнавання власних емоцій та пов'язаних з ними думок і саме з нею в першу чергу працює практика уважності. Тому виправданим є твердження, що "Mindfulness", як уважність та усвідомленість, становить базу емоційного інтелекту.

Тренуючи свою уважність та фокусуючи увагу на моменті тут і тепер, ми стаємо емоційно свідомішими. Усвідомлення своїх емоційних станів дозволяє розвивати здатність до контролю, керуванню та використанню своїх емоцій та почуттів. Вміння бути уважним до себе та власних станів разом із здатністю порівнювати та аналізувати дозволяють людині виявляти та розуміти емоції інших. Це проявляється у співчутливому піклуванні про оточуючих та здатності проявляти емпатію у стосунках. Легше відбувається встановлення та підтримання контакту з співрозмовниками та партнерами.

Із стану внутрішнього спокою, який розвивається на основі тривалого застосування технік медитації та практики уважності, людині легше оцінювати події, які нею сприймаються. Це значно підвищує здатність до творчості та критичного мислення, допомагає визнавати існування різних точок зору на ситуацію і, зрештою, вирішувати конфлікти.

За даними західних досліджень, люди, які займаються медитацією та практикою уважності, демонструють вищі рівні розвитку емоційного інтелекту, вищі рівні позитивного афекту інижчі рівні негативного афекту, а загалом більшу задоволеність життям. Окрім усього іншого, регулярна

практика уважності зміцнює імунну систему та сприяє розвитку тих зон мозку, які відповідають за ефективну регуляцію емоцій в умовах стресу.

Арт-терапія

Арт-терапією називають особливу форму психотерапії, психокорекції та розвитку особистості, засновану на творчому самовираженні за допомогою різних видів мистецтва (живопис і малюнок, ліплення, музика, танець, театр). Арт-терапевт допомагає людині, використовуючи різні художні засоби, досягти ряду цілей - дослідження емоцій та почуттів, врегулювання конфліктів, покращення самоусвідомлення та самооцінки, моделювання позитивного психоемоційного стану, керування власною поведінкою та набуття соціальних навичок.

Особливо корисною є арт-терапія для тих людей, які мають складнощі із словесним вираженням своїх емоцій та почуттів. Наприклад, люди, які пережили травмуючі події. При цьому вдається обійти "цензуру" свідомості. Мовою символів людина встановлює контакт із власним підсвідомим і може виразити дійсно важливі для неї процеси.

Найважливішим механізмом терапевтичного впливу в арт-терапії є відреагування психотравмуючих ситуацій, яке відбувається в експресивній (створення художнього продукту), а не рефлексивній формі.Такий підхід стимулює досягнення клієнтом катарсису - вивільнення і позбавлення від негативного досвіду. Загалом арт-терапіє є інсайт-орієнтованим методом, використовуючи атмосферу довіри, високої толерантності і уваги до внутрішнього світу людини. Вона навчає давати соціально прийнятний вихід агресії та іншим негативним почуттям, та усвідомлювати думки і почуття, які зазвичай пригнічуються. Поступово розвивається здатність до саморегуляції.

Арт-терапія викликає позитивні емоції, сприяє подоланню апатії, пригніченості, безініціативності, допомагає сформувати більш активну життєву позицію.

Завдяки арт-терапевтичному впливу мобілізується творчий потенціал людини, внутрішні механізми саморегуляції та зцілення, тобто інтеграції отриманого досвіду у внутрішній світ людини. Арт-терапія задовольняє потребу людини в самоактуалізації, а саме розкритті широкого спектру можливостей людини і ствердження нею свого унікального способу буття у цьому світі.

При застосування арт-терапевтичних методів людина через власну художню роботу та діалог з арт-терапевтом знайомиться із власним внутрішнім світом, вербалізує пригнічені або витіснені емоції та почуття. Тобто, набуває самоусвідомленості. Вчиться саморегуляції, вираженню емоцій, встановленню контакту з іншими людьми. Розвиває та зміцнює своє творче начало. Розуміючи себе, вчиться досягати стану внутрішнього спокою та встановлювати контакт з іншими. Підтримувати соціальні зв'язки та вирішувати конфліктні ситуації.
Ненасильницьке спілкування
Ненасильницьке спілкування (ННС) засновується на історичних принципах ненасильства (ahimsa) - природньому стані співчуття, коли у серці немає насильства.

Цей метод було засновано доктором Маршалом Розенбергом на принципах відмови від насильства, які пропагували Ганді та Мартін Лютер Кінг молодший. Їхнє розуміння ненасильства полягає в тому, що

будь-що, що завдає болю серцю, розуму, тілу духу чи стосункам є насильством.

Ненасильницьке спілкування починається з припущення, що всі ми є співчутливими від природи і що насильницькі стратегії - вербальні чи фізичні - становлять навчену поведінку і підтримуються пануючою культурою. У баченні ННС всі ми маємо ті ж самі основні людські потреби і що будь-яка поведінка є найкращою спробою/стратегією людини, спрямованою на задоволення основних людських потреб.

Ключові принципи та припущення Ненасильницького спілкування:

1. Людські потреби є універсальними. Ми відрізняємось один від одного нашими стратегіями задоволення потреб. Конфлікти відбуваються на рівні стратегій, а не потреб.

2. Людська діяльність ґрунтується на потребах. Все, що ми говоримо чи робимо, виходить з мотивів задоволення наших потреб.

3. Почуття є результатом потреб. Почуття є результатом визнання та уваги до того чи потребу було задоволено чи ні.

4. Природнє давання від серця. Становить невід'ємну частину людської природи. Ми радо робимо внесок у життя тих людей, кому природньо співчуваємо.

5. Достатність. Навіть якщо в особистій ситуації здається, що чогось не вистачає, щоб задовольнити потреби всіх, все ж через діалог та контакт ми можемо задовольняти потреби у більш мирний спосіб.

Наголошуючи на важливості глибокого емпатійного слухання - як самого себе так і інших - ННС допомагає розкрити глибину людських меж, співчуття та прийняття того, що нам не під силу змінити.

Практикуючи ННС, можна навчитися з'ясовувати, що ми спостерігаємо, які емоції відчуваємо, за якими цінностями ми хочемо жити і чого хочемо просити у себе та інших.

Немає потреби у мові звинувачення, осуду чи домінування. Застосування практики глибокого емпатійного слухання власних почуттів та потреб та почуттів та потреб інших людей дає досвід глибокого задоволення від внеску у добробут кожного.
Ненасильницьке спілкування складається з чотирьох компонентів:

1. Спостереження - що дійсно сталося в ситуації. Майстерність полягає у висловлюванні спостереження без суджень чи оцінок.

2. Почуття - зазначення того, як почувається людина, яка спостерігає дію.

3. Потреби - називання потреб, пов'язаних із зазначеними почуттями.

4. Прохання - не є вимогою (ми готові почути і прийняти відмову), реалістичне для виконання, стосується теперішнього моменту і демонструє, що ми зацікавлені у задоволенні потреб іншої людини так само як і наших власних (що ми хочемо, щоб відбулося зараз, що б покращило наше життя).

Відповідно до спостережень доктора Джона Готтмана, автора книги "Емоційний інтелект дитини. Практичний посібник для батьків", якщо батьки виявляють до своїх дітей співчуття та емпатію, допомагають їм справитись із негативними почуттями, то така взаємодія стає основою для засвоєння цінностей та виховання духовних людей. Таку взаємодію він позначив емоційним коучингом.

Процес емоційного коучингу також відображає суть Ненасильницького спілкування. Через спостереження, усвідомлення почуттів та потреб, вираження їх у формі прохання - ННС сприяє розвитку емоційного інтелекту (і багато в чому відображає його ключові компоненти), оскільки поглиблює стосунки у сім'ях та громадах.
Казкотерапія
Казкотерапія - це такий напрям практичної психології, який, використовуючи метафоричні ресурси казки, дозволяє людям розвивати самосвідомість і розбудовувати особливу взаємодію один з одним для їх подальшого активного життя.

Незважаючи на відносну новизну існуючого напрямку казкотерапії - близько 20 років - допомога людині словом є однією із найдревніших. Адже перші історії з'явились одночасно з появою мови. Через історії, казки передавались накопичені знання і досвід людства. Приклади почуттів, дій героїв, варіанти взаємодії між собою та із зовнішнім світом.

Казкотерапія становить собою також систему виховання, яка дозволяє тонко і не дидактично формувати уявлення про базові життєві цінності.

Всі базові життєві цінності є завжди емоційно зарядженими і через їх призму можна також знайомитись із своїми емоціями та почуттями.

Мова образів і символів, притаманна казкотерапії, є природньою для підсвідомого людини. Використовуючи символи, образи і метафори, казкотерапія завжди говорить про щось глибинно цінне для людини. Завдяки методикам казкотерапії відбувається визнання людиною того, що вона витісняла і від чого відмовлялась. Тобто, розвивається її самосвідомість. Усе назване набуває ознак контрольованості, природнім чином інтегрується у реальний досвід людини. А отже, відбувається навчення саморегуляції. Приклади дій героїв та створення власних казок чи сюжетів допомагають розвинути соціальну чутливість та здатність до регулювання стосунків. Більше того, відбувається усвідомлення впливу автоматичних способів реагування та вироблення нових способів взаємодії із самим собою та зовнішнім світом.
Дихальні практики
Дихання є природним процесом в житті людини. Прожити без нього не можливо. Воно пов'язує духовний і фізичний стани. Саме дихання дозволяє зрозуміти нашу психіку. Недаремно, одна з перших рекомендацій в психотерапії стосується дихання. "Спостерігайте за Вашим диханням", "Дихайте". Рівномірне дихання змінює якість життя.

Дихальні вправи допомагають гармонізувати стосунки між тілом і душею. Всі дихальні практики захищають від стресу і допомагають зупинити шкідливий вплив, якщо він все ж стався. При хвилюванні дихання збивається, стає частим і неглибоким, може відбуватися мимовільна затримка дихання. За допомогою дихання напругу можна зняти за кілька хвилин. А отже, вийти зі стану емоційної перенаповненості та ідентифікувати свої емоції та почуття.

Регулярні дихальні практики допомагають попередити емоційні вибухи та ввійти в контакт із власними емоційними блоками та зняти їх.

Звісно, емоції залишаються, але розвивається здатність їх опановувати та контролювати.
Під час багатьох дихальних практик відбувається гіпервентиляція легень. І після незначного кисневого отруєння в кров викидаються ендорфіни. Відбувається покращення настрою.

Регулюючи дихання людина тренує різні групи дихальних м'язів, відбувається масаж внутрішніх органів, здійснюється рефлекторний вплив на діяльність мозку через задіяння нюхових та інших рецепторів. У процес дихання залучається нервова система, завдяки чому можна навчитися контролювати свій психоемоційний стан.
Зрештою, регулярне виконання дихальних вправ заспокоює розум, робить людину більш врівноваженою, оздоровлює легені, налагоджує нервову систему. Багато дихальних практиків відмічають, що після тренувань дихання з'являється енергія, покращується рівень життя, людина стає впевненішою в собі, досягає нових висот в особистому житті та кар'єрі. Інструменти: йога, дихальна гімнастика, бодіфлекс, холотропне дихання та ін.
Емоційний інтелект може розвиватися і "сам" - в родині, через живопис, мистецтво, літературу, гру, самоспостереження і ведення щоденників. Поступово і неочікувано. Із проходженням через катарсис і осяяння і без них. Всі ми різні. І кожен має власний шлях до себе. І, напевно, найкращими практиками розвитку емоційного інтелекту є досвід і саме життя.

Ми завжди можемо підібрати той метод, який є найдієвішим для нас. Головним орієнтиром тут є зміна ставлення до світу та якісні позитивні зміни у стосунках із самим собою та іншими людьми. Розвиток співчутливого та мирного сприйняття життя. У нас є емоції і почуття. І ми можемо бути інтелектуальними щодо них.

# data[].attributes.attachment_link.title
Методики розвитку емоційного інтелекту та емпатії | Empatia.pro

# data[].attributes.attachment_link.description
У сучасному світі досягнень і результатів протягом тривалого часу ставка робилась на раціональний інтелект (IQ) при чому емоційна складова людини (EQ) ігнорувалася, хоча й часто використовувалась для різного роду маніпуляцій в рекламі та торгівлі. Ну, і, звісно, з метою маніпуляції масовою свідомістю, успішність якої ми можемо спостерігати на прикладі цілих країн.

# data[].attributes.headline
Позитивна мотивація ставлення учнів до навчання

# data[].attributes.subject
Позитивна мотивація ставлення учнів до навчання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Не меншу роль, а інколи і значно більшу, відіграє рівень розвитку емоційно-вольової та мотиваційної сфери особистості дитини. Емоції та відчуття часто формують поведінку учня, впливають на поставлені нам ті чи інші життєві цілі. Байдужа до всього дитина неспроможна поставити та вирішити життєво важливі завдання, досягти значних успіхів. Прикрашена емоціями розповідь учителя викликає захоплення у школярів і тому вони сприймають матеріал краще. Якщо урок для них нецікавий, то він сприймається погано.

Вплив емоцій на пізнавальні процеси особливо значущий у дітей у середньому шкільному віці, коли відбувається формування та становлення дитини в соціумі. Емоції можуть сприяти розвитку одних пізнавальних процесів, а інші гальмувати. Дитина, яка перебуває в емоційно нейтральному стані, реагує на предмети залежно від їхньої значущості. Причому, чим важливіший для неї той чи інший чинник, тим краще він сприймається. Емоції впливають на всі компоненти пізнання: відчуття, сприймання, уяву, мислення.

Саме тому з метою дослідження емоційного ставлення учнів до навчально-виховного процесу у школі було проведено опитування учнів 5-11-х класів за питаннями анкети "Що нам цікаво у школі?". Дана анкета входить до складу програми психодіагностики ефективності діяльності навчального закладу і проводиться під час державної атестації навчального закладу.

Про рівень задоволеності шкільним життям свідчать узагальнені результати відповідей учнів 5-11-х класів на запитання анкети "Чим є для вас навчання у школі?".

Найбільший відсоток учнів асоціюють навчання з радістю в гімназії "Академія", СЗШ № 317. Відсоток учнів, які називають навчання "примусом", коливається в межах 4 % - СЗШ № 235; 2 % - ГСМ № 1, СЗШ № 205, 288; 1 % - СЗШ № 185, СЗШ № 317. У гімназіях "Академія", "Апогей", "Євроленд" і СЗШ № 297 жоден учень не назвав навчання "примусом". За виключенням гімназії Академія" та СЗШ № 317, 59-76 % учнів називають навчання у школі "обов'язком".

Зменшується відсоток учнів, які асоціативно співставляють навчання з радістю, та збільшується кількість тих, хто називає навчання "обов'язком", у 9-х класах у порівнянні з п'ятими класами, за виключенням гімназії "Академія", де показник лишається на тому ж рівні, та СЗНЗ № 317, де відбувається збільшення з 58 % до 65 % тих учнів, які називають навчання "радістю".

Що асоціюється в учнів 5-11-х класів шкіл із поняттям "обов'язок", яке настільки часто звучить у відповідь на запитання "Чим є для вас навчання у школі", який емоційний відтінок має дане поняття в учнів? Щоби відповісти на дані запитання, учням була запропонована проективна методика "Кольоровий тест ставлень" (модифікація восьмикольорового тесту М. Люшера), метою якої є визначення емоційного ставлення до основних сфер прояву особистості. Учні асоціативно співставили кольори тесту (синій, зелений, червоний, жовтий, фіолетовий, коричневий, чорний, сірий) з поняттями або сферами прояву особистості (школа, навчання, "Я", однолітки, майбутнє, здоров'я), які відіграють у житті кожного з них можливе значення. Асоціація понять з коричневим, чорним, сірим свідчить про негативне емоційне ставлення до сфер прояву особистості. Кількісні показники асоціацій учнів шкіл з даними кольорами внесені в наступну таблицю.

Найнижчий відсоток учнів (5-7 %), які мають негативне емоційне ставлення до школи та навчання, у СЗШ № 317 та в гімназії "Академія", найвищий відсоток (28,26 %) негативного ставлення до школи в СЗШ № 205, СЗШ № 288, а до навчання - у ГСМ № 1 - 25 %, СЗШ № 297 - 19 %, СЗШ № 288 - 18 %. Значна кількість учнів (20-25 %) у своє ставлення до навчання як "обов'язку" вкладають негативний емоційний зміст.

Неоднозначними є показники негативного емоційного ставлення до себе ("Я"), однолітків, здоров'я та майбутнього у школах району.

Позитивне емоційне ставлення до навчально-виховного процесу у школі сприяє формуванню позитивної мотивації до пізнання нового та якісного засвоєння знань.

Відповіді учнів 5-11-х класів на запитання анкети "Що більше всього вас приваблює у школі?" свідчать про сформованість мотивації до навчання. Учні мали можливість обрати декілька варіантів із запропонованих:

спілкування з товаришами;

одержання оцінок;

пізнання нового;

суспільна робота;

процес навчання.

Градація даних варіантів, а саме розміщення на першій позиції відповіді "пізнання нового" або "спілкування з товаришами", дає можливість оцінити рівень сформованості мотивації до навчання.

Високий рівень мотивації до навчальної діяльності в гімназії "Академія", де на всіх паралелях перше місце займає відповідь "пізнання нового", та в СЗШ № 317 (крім 8-ї та 9-ї паралелі). Достатній - у гімназії "Апогей" (крім паралелей 8, 9, 10-х класів), гімназії "Євроленд" (крім 8, 9, 11-х класів).

Середній рівень у СЗШ № 288, 205, 297, КГСМ № 1 та низький - у СЗШ № 185, 235, де лише на п'ятій та шостій паралелі на першому місці знаходиться відповідь "пізнання нового".

Отже, основними передумовами формування позитивної мотивації до пізнання нового та якісного засвоєння знань є рівень психологічного комфорту учнів, їхнє емоційно-ціннісне ставлення до навчального закладу, участь у суспільному житті класу, школи. Зазначені характеристики взаємозалежні та взаємообумовлені, вони складають цілісну картину соціального буття школяра.

# data[].attributes.attachment_link.title
Позитивна мотивація ставлення учнів до навчання

# data[].attributes.attachment_link.description
Не меншу роль, а інколи і значно більшу, відіграє рівень розвитку емоційно-вольової та мотиваційної сфери особистості дитини. Емоції та відчуття часто формують поведінку учня, впливають на поставлені нам ті чи інші життєві цілі. Байдужа до всього дитина неспроможна поставити та вирішити життєво важливі завдання, досягти значних успіхів.

# data[].attributes.headline
Діти та соціальні мережі: 5 лайфхаків для батьків, як зменшити негативний вплив технологій

# data[].attributes.subject
Діти та соціальні мережі: 5 лайфхаків для батьків, як зменшити негативний вплив технологій

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чи є проблема більш актуальна та наболіла, аніж діти та соціальні мережі, діти і ґаджети, діти і наслідки надлишку технологій у їхньому житті?
Нещодано вийшла книжка "Я!Я!Я! Як перевиховати егоїстичну дитину (або її батьків)" Емі Маккріді.

У ній авторка - засновниця програми онлайн-тренінгів для батьків і дітей Positive Parenting Solutions Емі Маккріді - розглядає негативні наслідки, які спричиняє надмірна кількість соцмереж у житті дітей і дає поради, як навчити дітей використовувати соцмережі з розумом.

ТРИ РЕЧІ, ЯКІ РОБЛЯТЬ З ДІТЬМИ СОЦМЕРЕЖІ
(для перегляду скористайтеся стрілочками)
Непросто, звичайно, дати дітям можливість бути частиною соціальних медіа і не підхопити вірус егоцентризму, але це можливо. Ось 5 лайфхаків.

1. МЕДІАНАГЛЯД. ВСТАНОВІТЬ МЕЖІ

Обмеження часу дітей, які вони проводять з ґаджетами, допоможе не лише залучити їх до іншої, різноманітнішої і важливішої діяльності, а й зменшити негативну поведінку в мережі.

Ось кілька порад від Емі Макріді, як це зробити:

Чітко визначте і повідомте про обмеження технологій. Електронні прилади - це свого роду привілеї, яких дитину можна позбавити, якщо вона не дотримується правил;

Моніторинг моніторів . Повідомте дітям заздалегідь, що ви час від часу будете перевіряти їхню електронну пошту, соцмережі і повідомлення. Неприйнятні повідомлення (їм або від них) можуть бути підставою для позбавлення привілею доступу до технологій;

Встановіть часові обмеження. Визначте комендантську годину для електронних пристроїв;

Відкритість. Уведіть правило, за яким електронними приладами можна користуватись лише у відкритих кімнатах, наприклад, у кухні або у вітальні. Ніяких комп'ютерів, телефонів або планшетів у дитячій;

Ніяких секретів. Якщо ви бачите, що діти активно намагаються приховати від вас екран свого пристрою, швидко відкривають іншу вкладку, закривають екран або хутко вимикають пристрій, найімовірніше, нічим хорошим вони не займаються. Заздалегідь попередьте, що подібна поведінка означає втрату привілею користуватись електронними пристроями, і стійте на своєму;

Не в мережі. Визначте час, вільний від телефонів і комп'ютерів, та зону в домі без гаджетів;

2. ПОСЛУГОВУЙТЕСЯ СОЦМЕРЕЖЕВИМ ЕТИКЕТОМ ДЛЯ БАТЬКІВ

Це потрібно, щоб не перетнути межі особистого інформаційного простору дитини.

Зведіть свої пости, коментарі і таке інше до мінімуму. Ви можете поговорити з дітьми особисто або написати електронного листа;

Попросіть дозволу в дітей додаватись у друзі до їхніх друзів або відмічати їх на фото;

Не заводьте дружбу в мережі з учителями, тренерами або іншими авторитетними особами з життя дітей, хіба що діти не проти. Якщо вам треба зв'язатись із цими людьми, то пишіть на електронну адресу;

Обговорюйте проблеми особисто, а не в мережі;

Ніколи не соромте дитину в мережі у якості дисциплінарного покарання;

Приготуйте себе до того, що діти робитимуть дурниці в соціальних медіа, і не реагуйте надто палко. Дивіться на такі помилки і промахи як на корисні уроки.

3. ЗНАЙДІТЬ ЧАС ДЛЯ ТЕХНОЛОГІЧНОГО НАВЧАННЯ

Ви не можете контролювати те, чого не розумієте.

Коли справа доходить до технологій, знання - це сила, і якщо ви будете озброєні цими знаннями, зможете допомогти дітям безпечно й ефективно користуватись медіа.

Тож, по-перше, гугліть все, що можете загуглити і пробуйте.

Інший варіант - попросіть дитину навчити вас.

А коли перевершите свого учителя - можете сміливо братися за контроль.

4. ПОКАЗУЙТЕ ПОЗИТИВНИЙ ПРИКЛАД ЖИТТЯ БЕЗ СОЦМЕРЕЖ

В основному діти наслідують поведінку батьків.

Вони помічають, коли на ігровому майданчику ви відкладаєте свій телефон або планшет. Наші "дякую" і "будь ласка" у повсякденному спілкуванні краще привчать їх до цих слів, ніж будь-які лекції з цього приводу.

5. НАЙМІЦНІША ОБОРОНА ВІД СТОРОННЬОГО ВПЛИВУ - ЦІННОСТІ ВАШОЇ СІМ'Ї

Іноді складається враження, ніби ми тільки й чуємо про те, що відбувається в житті інших людей: Кардаш'янів, сусідів через дорогу або в родині синового друга по інстаграму, якого ви бачили раз у житті.

Щоб захиститись від цього впливу, найкраще визначити, що ж ви цінуєте у житті власної родини.

Для цього на сімейних зборах дайте відповіді на прості запитання:

Якими словами можна найкраще описати вашу родину?

Що найважливіше для вашої сім'ї?

Які сильні сторони має ваша родина?

Яке висловлювання найкраще характеризує вашу сім'ю?

Відповіді можуть бути, наприклад, "Ми поважаємо одне одного" або "Ми можемо висловити наші почуття один одному"
Запишіть усі ідеї та думки і повісьте на видноті. Вони допоможуть вашій дитині сформувати власну позицію та ставлення до життя, попри весь соціальний вплив.

# data[].attributes.attachment_link.title
Діти та соціальні мережі: 5 лайфхаків для батьків, як зменшити негативний вплив технологій

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи є проблема більш актуальна та наболіла, аніж діти та соціальні мережі, діти і ґаджети, діти і наслідки надлишку технологій у їхньому житті? Нещодано вийшла книжка "Я!Я!Я! Як перевиховати егоїстичну дитину (або її батьків)" Емі Маккріді.

# data[].attributes.headline
Як НЕ говорити з підлітком

# data[].attributes.subject
Як НЕ говорити з підлітком

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Є, як мінімум, вісім речей, які важливо враховувати при спілкуванні з підлітком. Саме вони впливають на формування значущості і важливості підлітка, на його самооцінку та впевненість у своїх силах і досягненні бажаного.

Це:
- Коли я був у твоєму віці ... (кажучи ці слова, дорослий підкреслює свою зрілість і успішність вже в ті далекі часи, при цьому занижує здібності підлітка).

- Ти просто не розумієш! (підкреслюється незрілість особистості і власна "розумність").

- Ти тільки думаєш, що у тебе є якісь проблеми (насправді, навіть незначна, на погляд дорослого, проблема, у підлітка може викликати не тільки найсильніші страждання, але навіть і суїцид).

- У мене немає часу, щоб вислухати тебе зараз (у дорослого є справи важливіші, ніж займатися проблемами дитини).

- Роби те, що я кажу, а не те, що я роблю (я можу порушувати правила, а ти ні).

- Тому, що я наказав тобі! (ти повністю в моїй владі, я управляю твоїм життям).

- Так чому ж ти не можеш бути схожим на ... (ти не "дотягуєш" до ідеального зразка, ти гірший, ніж він).

- Одного разу ти згадаєш цей день ... (ти не повинен чинити на свій розсуд, я краще знаю, як зробити, у мене ж більше досвіду).
Переклад з російської
Автор: Міхліна Наталія

# data[].attributes.attachment_link.title
Як не говорити з підлітком

# data[].attributes.attachment_link.description
Є, як мінімум, вісім речей, які важливо враховувати при спілкуванні з підлітком. Саме вони впливають на формування значущості і важливості підлітка, на його самооцінку та впевненість у своїх силах і досягненні бажаного. Це: - Коли я був у твоєму віці ... (кажучи ці слова, дорослий підкреслює свою зрілість і успішність вже в ті далекі часи,...

# data[].attributes.headline
Світлана Ройз: непопулярно про мотивацію. Чому дитина не вчиться

# data[].attributes.subject
Світлана Ройз: непопулярно про мотивацію. Чому дитина не вчиться

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нотатки для батьків і вчителів, а також дорослих працівників і їх дорослих керівників.

"Після 10 запиту за тиждень від батьків: "хочу, щоб психолог попрацював з дитиною-школярем, яка зовсім немає мотивації вчитися", пообіцяла собі щось практичне на цю тему написати. Буде багато.

Погана новина: Психолог, на жаль, не зможе змахнути чарівною психологічною паличкою або чарівним мотивуючим паском і зробити з дитини "навчального генія". Психолог не зможе вселити дитині, що нецікаве - цікаво, страшне - нестрашно, те, що болить - безболісно.

Хороша новина: Він може пильно і не дуже пильно дивитися на всю сім'ю і ставити незручні і дурні запитання - і допомогти зрозуміти - чому мотивація не сформувалася або куди поділася. І запитання, і відповіді на них можуть викликати здивування, опір, злість, недовіру, усвідомлення - не у дитини - у батьків. І це усвідомлення - якщо відбувається - саме собою терапевтично.

Психолог, наприклад, може з явною провокацією запитати - а ваша дитина бачить, що ви самі вчитеся? Наскільки ви самі довго будете робити те, що вважаєте безглуздим, не отримуючи внутрішньої винагороди, не бачачи дієвого результату. Перебуваючи під прицілом оцінок, без вільного часу? Ви самі з високою мотивацією робите нецікаву і рутинну роботу? Вам самим легко весь час виправдовувати чиїсь очікування? Ви щасливі?

Батьки заперечують - "але є ж слово - Треба".

Погана новина: з цим поколінням це слово не працює. Сучасні діти часто задають запитання - Навіщо? І вони сфокусовані на тому, в чому вбачають сенс. Якщо ми не можемо його "показати", вони шукають щось для себе "осмислене", а ще частіше - пов'язане із задоволенням (так, часто це, на жаль, гра).

Слова "треба", "повинен", "зроблю" говорять про розвиток частини мозку, що відповідає за контроль над імпульсами. У сучасних дітей саме ця частина мозку "включається" пізніше. А в підлітковому віці іноді випадає з активності.

Хороша новина: ці частини мозку разом з цими самими словами активізуються, коли у нас є розклад дня, режим дня, коли є планування, коли у дитини є постійна невелика значуща відповідальність, коли є "ритуальні" дії - ритуали сім'ї, коли в родині заохочуються питання - і пошуки відповідей, коли вся сім'я щодня дізнається щось нове, коли є належна фізична активність. А ще, коли цінності батьків збігаються з їхніми діями в світі. Коли немає "подвійних послань".

Давайте досліджувати. Будемо розглядати паралелі. Дитина йде в школу з мотивацією. Дорослий йде на роботу з мотивацією.

- Ігровою (і тоді в школу він приносить іграшки, або "грає" за своїми правилами. У будь-який момент може сказати - "стоп гра" і вийти з навчального процесу). (Дорослий - "грає" в роботу, не підкоряється розкладу, дедлайнам, намагається робити тільки те, що цікаво, уникає відповідальності)

- Соціальною (дитина йде в школу дружити. Часто на шкоду навчанню. Якщо стосунки не складаються, може відмовлятися вчитися). (Дорослий йде на роботу для задоволеності контактами, іноді сидить в робочий час в соціальних мережах)

- Досягнень - дитина йде в школу за "12-тками" (добрими оцінками) (Якщо не вдається бути успішним, мотивація знижується). (дорослий йде на роботу за статусом, похвалою керівника, зарплатою).

- Навчальна. Дитина йде в школу вчитися. Усвідомлено. За знаннями. Дорослий - йде реалізовувати свій потенціал.

Якщо всі види мотивації присутні в нашому житті одночасно і задовольняються - це щастя-щастя-щастя. Найбільш зріла з мотивацій - звичайно - навчальна. До навчальної мотивації часто потрібно просто дозріти (це одна з причин не віддавати дитину в школу до 7 років)

Приймемо версію, що у будь-якого здорового організму, який відчуває безпеку, має бути прагнення до розвитку, повинна бути природна мотивація - розвиватися - рости- жити. Якщо ця мотивація пропадає або знижується, "Організму" - нашій Дитині, можливо:

1. Небезпечно. Коли дитині страшно, вона перестає сприймати нову інформацію. Якщо людина перебуває в хронічному стресі або травмуванні, страждає її довгострокова пам'ять. Багатьом дітям з дефіцитом цинку - цинк впливає на гіпокамп, частина мозку, що зберігає важливу інформацію - дійсно складно запам'ятовувати вірші і формули.
- Дитина може боятися конкретного вчителя
- Дитина упустила ази, попередній матеріал і боїться проявити неуспішність.
- Дитина може боятися зробити помилку - школа заточена на пошук помилок, а не на підкреслення успіхів. Наше завдання навчити дитину тому, що помилятися можна. І наше завдання помічати успіхи і докладені зусилля дитини.
- Дитина може боятися конкретних однокласників, які її дражнять.
- Дитина може боятися йти в туалет в школі. Їй легше саботувати школу, ніж зізнатися в цьому

2. Втомилася. Подивіться на блідих, сутулих, з синцями під очима дітей. Якщо ви вірите в вітаміни - давайте. Якщо є можливість, нехай відсипаються і вигулюються.

3. Органічні причини - дислексія, СДУГ, різновиди ММД. - Все це вважається "діагнозами". Важливо, щоб батьки розуміли, в чому проявляється особливість поведінки і сприйняття дитини і шукали способи корекції. Таких дітей настільки багато, що це вже може вважатися варіантом норми. Способів корекції теж дуже багато. Для початку, подивіться фільм - "Зірочки на землі"

4. Дитина проявляє опір:
шкільній системі (з жорсткими правилами і авторитарністю)
- Авторитарному вчителю, який не викликає поваги
- "Мститься" школі, за те, що у неї немає вільного часу, часу на себе.
- У підлітковому віці в періоді знецінювання - тимчасово може знецінювати те, що було значимо

Чинить опір батькам:
- Якщо батьки сфокусовані на "зовнішній" успішності
- Пручається тиску, несправедливості, мстить за образи і біль - доступним для неї способом
- Опирається батькам, самооцінка яких залежить від успішності дитини,
- Батькам, які самі перестали розвиватися
- Пручається батьківського перфекціонізму

5. Внутрішні причини:
- Розчарувався в тому, що може бути "успішною"
- Не вірить в себе
- Знайшла спосіб залучення уваги неуспішністю
- Не бачить сенсу в тому, що робить
- Дитина інтровертного типу, якій складно адаптуватися до групи
- Наслідки травматизації
- У такий спосіб можуть проявлятися ревнощі до старшого-молодшого брата-сестри
Очевидно, що слова вчителя: поговоріть з ним, натисніть на нього, і кличте до відповідальності - марні
Запит батьків до психолога - підсильте його мотивацію - некоректний і теж марний. "Говорити" і трансформувати, як правило, потрібно щось у всій сімейній системі. Причому, безвідносно успішності в навчанні.

Коли батьки говорять, щиро, з любові і турботи - я хвилююся про те, ким він буде - я говорю "Діти не будуть - вони вже Є". На жаль, вони часто відчувають себе прийнятими і улюбленими, і значущими, лише коли демонструють успішність. Вони так перевантажені нашими очікуваннями, що часто вже не знають, чого самі хочуть ...

Наостанок поділюся клієнтською історією (з дозволу клієнта). Батьки - мотиваційні спікери. Самі ведуть мотиваційні семінари, заточені на вирощування успішних людей. Їхній син - 13-річний хлопець - відчуття було, що він старший за мене - сказав: "У моїй родині розмови тільки про успішність, про популярність, про лідерство. Батьки мені багато разів говорили, що хочуть мною пишатися. І я всі роки намагався, щоб мною пишалися. До 7 класу я був відмінником. Потім раптом вночі подумав, а що буде, якщо їм не буде, чим пишатися. Вони що - перестануть мене любити? Виженуть з дому? я не можу жити, весь час виправдовуючи чиїсь очікування - батьків, вчителів, незнайомих людей, яким мої батьки про мене на своїх семінарах розповідають. Виходить, що у мене немає волі. я хочу зрозуміти, чого хочу я .... "

Школа - тільки частина життя. А наші діти - не будуть. Вони вже є.

Доброго дорослішання!

Переклад з російської

Дивіться також:
"Пусть уроки делают сами!" Неймовірний експеримент від Катерини Мурашової
Чому діти нас не чують. Фрагмент консультації дитячого психолога С. Ройз

# data[].attributes.attachment_link.title
Світлана Ройз: непопулярно про мотивацію. Чому дитина не вчиться

# data[].attributes.attachment_link.description
Нотатки для батьків і вчителів, а також дорослих працівників і їх дорослих керівників. "Після 10 запиту за тиждень від батьків: "хочу, щоб психолог попрацював з дитиною-школярем, яка зовсім немає мотивації вчитися", пообіцяла собі щось практичне на цю тему написати. Буде багато. Погана новина: Психолог, на жаль, не зможе змахнути чарівною психологічною паличкою або чарівним мотивуючим...

# data[].attributes.headline
Як встановлювати правила, яких би діти дотримувалися

# data[].attributes.subject
Як встановлювати правила, яких би діти дотримувалися

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Правила та обмеження обов'язково повинні бути в житті кожної дитини. Вони допомагають структурувати світ, дають відчуття стабільності. Але їх не повинно бути занадто багато, і вони повинні бути гнучкими.

Знайти золоту середину прекрасно вийшло у Ю.Б Гіппенрейтер, яка описала чотири кольорові зони поведінки дитини: зелену, жовту, помаранчеву і червону.

1. У зелену зону автор помістила все те, що дозволяється робити дитині на її власний розсуд або за бажанням. Наприклад, в які іграшки грати, в який гурток записатися, з ким дружити ... Залежно від віку дитини та її особливостей.

2. Дії дитини, в яких їй надається відносна свобода, знаходяться в жовтій зоні. Їй дозволяється діяти за власним вибором, але в межах визначених обмежень. Інакше кажучи, вона може вирішувати сама, але за умови дотримання деяких правил. Наприклад, можна сісти за уроки, коли хочеш, але треба закінчити роботу до 8 години вечора.

3. В помаранчевій зоні знаходяться такі дії дитини, які загалом нами не схвалюються, але через особливі обставини зараз допускаються. Наприклад, після довгої відсутності тато приїжджає в 10 годин вечора, і дитині дозволяють не лягати спати до його появи. Або: малюк наляканий страшним сном, і мати бере його в своє ліжко, поки він не заспокоїться.

4. Нарешті, в останній, червоній, зоні знаходяться дії дитини, неприйнятні ні за яких обставин. Це наші категоричні "не можна", де не може бути винятків: не можна гратися з вогнем, ламати речі, ображати маленьких, перебігати дорогу ...

На основі даного матеріалу я вирішила зробити вправу, яка допоможе батькам проаналізувати власну систему правил і подивитись зі сторони наскільки жорсткою чи навпаки м'якою вона є.

У кольоровий бланк (скачати можна тут) батьками заносяться ті правила, які діють в сім'ї дотримуючись зон, які визначила Ю. Б. Гіппентрейтер. Цей етап є досить важливий, оскільки демонструє знання правил самими батьками. В мене на тренінгу була мама, яка не могла розібратися що, куди, в яку зону писати. Як ви думаєте, якщо батькам складно орієнтуватися в правилах, то дітям як? З обговорення виявилось, що дійсно з дотриманням правил у дитини є проблеми.

Після обговорення існуючої системи правил слідує наступний етап - батькам пропонується спробувати переставити правила чи то на сходинку нижче, чи на сходинку вище. З досвіду можу сказати, що більшість батьків починають розуміти, що занадто багато "не можна" існує в житті їхньої дитини. І найголовніше - вони починають описувати способи як би змінити ситуацію.

Анна Луньова
Дитячий практичний психолог
Більше вправ можете знайти тут

# data[].attributes.attachment_link.title
"Чотири зони Гіппенрейтер"

# data[].attributes.attachment_link.description
Правила та обмеження обов'язково повинні бути в житті кожної дитини. Вони допомагають структурувати світ, дають відчуття стабільності. Але їх не повинно бути занадто багато, і вони повинні бути гнучкими. Знайти золоту середину прекрасно вийшло у Ю.Б Гіппенрейтер, яка описала чотири кольорові зони поведінки дитини: зелену, жовту, помаранчеву і червону. 1.

# data[].attributes.headline
Особливі діти

# data[].attributes.subject
Особливі діти

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Публікації в даній рубриці спрямовані на те, щоб познайомити батьків та психологів із ознаками "особливих дітей". Перейшовши за посиланням на кожну із тем, ви можете знайти різні відповіді на хвилюючі вас запитання . Крім того, ми публікуємо різні новітні дослідження в даній непростій галузі.

Синдром раннього дитячого аутизму - порушення в розвитку емоційно-особистісної сфери дітей та підлітків. Дитина відчуває труднощі при встановленні емоційного контакту із зовнішнім світом. Проблемним стає вираження власних емоційних станів і розуміння інших людей. Труднощі виникають при встановленні зорового контакту, у взаємодії з людьми за допомогою жестів, міміки, інтонацій.

Мінімальна мозкова дисфункція (ММД) - недиференційований синдром легких неврологічних розладів, переважно у вигляді рухових, мовних і поведінкових порушень.

Синдром Дауна
Норма і патологія - де межа? 5 основних ознак порушення психологічного розвитку дитини Шизофренія

# data[].attributes.attachment_link.title
Особливі діти

# data[].attributes.attachment_link.description
Публікації в даній рубриці спрямовані на те, щоб познайомити батьків та психологів із ознаками "особливих дітей". Перейшовши за посиланням на кожну із тем, ви можете знайти різні відповіді на хвилюючі вас запитання . Крім того, ми публікуємо різні новітні дослідження в даній непростій галузі.

# data[].attributes.headline
Як конструювати власне життя за допомогою дизайнерського мислення

# data[].attributes.subject
Як конструювати власне життя за допомогою дизайнерського мислення

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вона впевнена, що людина може використовувати моделі дизайнерського мислення для побудови власного благополучного життя. Саме цьому Ірина вчить на своїх тренінгах.

Ірина Брауер, інструкторка особистої та організаційної трансформації

"Українська правда. Життя" записал а тези з виступу Ірини Брауер в Одесі на Life Engineering Forum - першому всеукраїнському форумі про навички добробуту в XXI столітті, про новий спосіб життя для людей нового світу.
У конспекті є кілька практичних вправ, що допоможуть конструювати життя за допомогою дизайнерського мислення.
ЯК ЗМІНЮЄТЬСЯ СВІТ ТА ЛЮДИНА У НЬОМУ

У нашому світі нічого неможливо передбачити: зміни відбуваються настільки швидко, що нам з ними не впоратися. Змінюється світ на краще чи у гірший бік - питання тільки особистої свідомості та сприйняття.

Людина теж змінюється, проте дуже часто зміни відбуваються проти наших інтересів та цінностей. Або ти змінюєшся сам, або тебе змінюють обставини. І вони можуть тебе зламати.

Людина може мінятися кардинально та часто, при цьому залишаючись вірним собі та зберігаючи внутрішній стрижень.

Протягом останніх 15 років принципи дизайнерського мислення поступово перейшли з інноваційних лабораторій і дизайнерських студій в масову індустрію, на рівень товарів і послуг, в сферу створення нових бізнес-моделей і організаційного управління.

Сьогодні ми розуміємо, що можемо використовувати ці ж моделі для побудови власного благополучного життя.

Змінюється світ на краще чи у гірший бік - питання тільки особистої свідомості та сприйняття.
Фото Wavebreakmedia/ Depositphotos

ЩО ТАКЕ ДИЗАЙНЕРСЬКЕ МИСЛЕННЯ

Дизайнерське мислення визначає легкість буття, легкість думок та пошуку ідей.

Легкість буття не означає безвідповідальності. Жити легко та бути веселим також передбачає знаходити щастя у тому, щоби брати відповідальність.

Процес дизайнерського мислення має кілька етапів:

1. Дослідження того, що відбувається.

2. Інтерпретація, коли ви шукаєте відповідь на питання: чого не вистачає?

3. Пошук найсміливіших ідей та вибір тих, які потрібно перевірити на практиці.

4. Експерименти.

Бізнесмени знають, як багато проектів не проходять перевірку реальністю. І увесь цей час потрібно не забувати про намір, тобто відповідь на питання: для чого?

Буває, що ці етапи пропонують виконувати послідовно, проте дизайнерське мислення - далеко не лінійний процес.

Часто на якийсь сходинці нам доводиться вертатися, тому що ми отримуємо нову інформацію. Найчастіше ми повертаємося до системи координат: що у фокусі? для чого ми це робимо?

ПРИНЦИПИ ДИЗАЙНЕРСЬКОГО МИСЛЕННЯ

Для того, щоби щось створювати, потрібно постійно сумніватися та ставити під питання будь-яке переконання.

Як тільки ми ставимо питання, з'являються відповіді й ми можемо рухатися вперед.

Важливо вміти створювати рамки та руйнувати їх, що англійською звучить як framing та reframing.

Важливо вміти створювати рамки та руйнувати їх. Фото iordani/ Depositphotos

Для того, щоб щось придумати, потрібно зрозуміти ситуацію з точки зору усіх учасників, і навіть речей та явищ природи. У цьому вам стане в нагоді дитяча цікавість.

Важливий елемент дизайнерського мислення - системний підхід. Тут не обійтися без цілісного інтелекту, що англійською називається full body intelligence.

Дослідник та вчений Отто Шамер виділив три види розуму: раціональний, інтуїтивний та інтелект тіла.

Часто саме наше тіло знає більше, ніж мозок та інтуїція.

КОНСТРУЮВАННЯ ЖИТТЯ ЗА ДОПОМОГОЮ ДИЗАЙНЕРСЬКОГО МИСЛЕННЯ

Існують так звані гравітаційні проблеми - установки свідомості, які тягнуть нас вниз.

Це ті проблеми, над якими ми не працюємо. Через те, що ми не звертаємо на них уваги, вони перетворюються на життєві обставини. Нас стискають ці обставини, доки ми їх не спростуємо - це питання встановлення нових рамок (reframing).

Подумайте, як ви можете робити краще те, чим займаєтеся зараз? Можливо, у рамках своєї діяльності ви насправді можете реалізовуватися набагато більше.

На етапі пошуку ідей накидайте кілька десятків відповідей на питання: що я можу змінити у своєму житті та роботі, що наблизить мене до мого ідеалу? Не відкидайте навіть божевільні ідеї.

Найскладніше - зробити вибір. Керуватися при цьому можна емоціями, інтуїцією або дією, активністю. Часом інтуїція стає показником того, що наш мозок вже зробив вибір.

У всьому потрібен фокус: краще змінюватися постійно, ніж хапатися за все одразу.

Подумайте: що ви будете робити, якщо ваша робота перестане існувати?

І що ви будете робити, якщо вам ніщо не заважає (є гроші і ніхто не буде засуджувати чи сміятися)?

Шукайте людей та радикальні колаборації - неможливо створювати нові ідеї про себе самому, без взаємодії з іншими.

Як тільки ми відкриваємся світу, світ дозволяє нам змінюватися у такі сфери, про які ми навіть не мріяли.
"Українська правда. Життя"

# data[].attributes.attachment_link.title
Як конструювати власне життя за допомогою дизайнерського мислення

# data[].attributes.attachment_link.description
Вона впевнена, що людина може використовувати моделі дизайнерського мислення для побудови власного благополучного життя. Саме цьому Ірина вчить на своїх тренінгах. Ірина Брауер, інструкторка особистої та організаційної трансформації " Українська правда. Життя" записал а тези з виступу Ірини Брауер в Одесі на Life Engineering Forum - першому всеукраїнському форумі про навички добробуту в XXI столітті, про новий спосіб життя для людей нового світу.

# data[].attributes.headline
5 історій про те, як батьки психологічно травмують дітей

# data[].attributes.subject
5 історій про те, як батьки психологічно травмують дітей

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Я дитячий психолог, і часом моторошно втомлююся. Моя головна проблема - батьки моїх маленьких клієнтів, які самі їх травмують. Адже всі проблеми - через дитинство, а точніше - від батьків. Вони - приклад наслідування для дитини.

От не знаю - це особисто мені так "щастить" або й справді мало не у половини дітей, яких до психолога направляють лікарі чи педагоги з підозрою на різні розлади (саме так до мене приходить більшість клієнтів), діагноз один: навколишні дорослі - ідіоти.

1. Чотирирічний хлопчик поводиться агресивно, кидається на інших дітей на майданчику і ображає молодшу сестричку. Вже через десять хвилин спілкування з його мамою та вітчимом все стає очевидно. У сім'ї навіть дорослі не знають слів "вибачте", "будь ласка" і "спасибі", у них прийнято спілкуватися за допомогою крику один на одного, обіцянок "зараз як вріжу" і так далі. Найбільш лагідне, що при мені сказали дитині - "Замовкни!" І взагалі, вітчиму дитини (старіючому гопнику, якому за паспортом за сорок, а по розуму - років 13-14) здається, що навчити малюка на будь-які слова бабусі відповідати "Закрийся, с * ка стара! "- відмінний дотепний жарт. Загалом, немає у хлопчика ніяких розладів, просто на батьків він схожий.

2. Шестирічна дівчинка Саша говорить про себе в чоловічому роді і намагається всіх переконати, що вона хлопчик Саня. Розлад гендерної ідентифікації? Нічого подібного. Просто тато з мамою хотіли іншого сина і з дитинства твердять дочці, як шкода, що вона не народилась хлопчиком, на будь-який прояв слабкості кажуть: "Що ти як дівчисько ?!" (нічого, що ваша дитина взагалі-то і є дівчисько ?! ), а прохання купити красиві туфлі сприймають як ознаку, що дочка виросте повією - це слово вона вже відмінно знає. Зі старшим братом дівчинки при цьому носяться як з писаною торбою: він же хлопчик. У Саші, природно, два виходи: або навіки визнати себе людиною другого сорту, або намагатися хоч якось стати людиною першого сорту. Вона вибрала останній варіант, і це абсолютно нормально для людини зі здоровою психікою (хай і маленького). Ненормально - так загадити розумну і не по роках розвинену голову дівчинки ще до школи!
Велике різноманні метафоричних карт та ігор
3. Першокласник постійно намагається лізти до інших дітей в труси, прилаштовується ззаду, імітуючи статевий акт, і вмовляє дівчаток станцювати стриптиз ... Підвищений інтерес до цієї теми в такому ранньому віці може бути симптомом декількох великих проблем. Або дитину розбещували, або у нього серйозний гормональний збій (дорослий гормональний набір в тілі дитини), або деякі проблеми з корою головного мозку ... Однак з'ясовується, що просто тато дитини вважає абсолютно нормальним в присутності сина дивитись порно: "А що такого, він же маленький, не розуміє нічого. А якщо і розуміє - нехай мужиком росте, ги-ги-ги ".

4. Десятирічна дівчинка буквально ненавидить усіх хлопчиків і будь-які натяки на міжстатеві стосунки, на сусіда по парті, який сказав, що вона гарна, налетіла фурією і розбила йому ніс. З'ясовуємо, що вся ситуація виникла через маму дівчинки. Це мати-одиначка. Жінка з бурхливим, але не дуже щасливим особистим життям. Череда "нових тат", деякі з яких не протрималися й трьох місяців (а один з них дівчинку ще й бив), і "ми з нею як подружки, я їй все-все розповідаю". Дитина з раннього дитинства в курсі, у кого з маминих "дядь" проблеми з потенцією, у кого - ревнива дружина, підстерігає маму на роботі біля прохідної (після цього на обличчя довелося накладати два шви), хто "жмот, навіть колечко не купив" , від кого вона зробила три аборти і так далі. Мама щиро вважає, що готує дівчинку до дорослого життя. Дівчинка вважає, що "доросле життя" - це тільки нескінченні розбирання з чиїмись дружинами, аборти, проблеми з потенцією, і в труні все це бачила (і її в даному випадку складно не зрозуміти).

5. Десятирічний хлопчик. Рідкісний випадок: дитину привела мама. Із запитом "Зробіть що-небудь, він дратує батька" (взагалі, пошук "кнопки", на яку можна натиснути, щоб дитина стала зручним - улюблена тема батьків, які приводять дітей самі). Загалом, ситуація майже класична: тато час від часу знаходить нову любов і йде до неї, потім мама "відвойовує" його назад борщами і шовковими халатиками, деякий час у сім'ї ідилія, а потім все повторюється. Проміжки стають все коротшими, а дитина взагалі "все псує" - відноситься до тата як до тата, а не як до східного падишаха. Нещодавно - подумати тільки! - Попросив страждаючого від похмілля батька допомогти йому вирішити задачу (отримав такий запотиличник, що відлетів до стіни). Відповідь "Краще, блін, татові випишіть цілющий пендель!", Ясна річ, в рамки професійної етики не входить, але це чи не головне, що в даному випадку приходить в голову.

Всі описані випадки - буквально за останній місяць. Поки всі ці (і багато їм подібні) діти - лише нормальні малюки, яким не пощастило з родиною. Але пройде зовсім небагато часу - чужі діти, як відомо, ростуть дуже швидко - і вони перетворяться в цілком дорослих, що перетворяться упирів, які будуть калічити вже наступне покоління малюків. І як зупинити цей конвеєр з виробництва моральних калік - я не знаю.

Переклад з російськоі
Джерело: www. fit4brain.com

# data[].attributes.attachment_link.title
5 історій про те, як батьки психологічно травмують дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Я дитячий психолог, і часом моторошно втомлююся. Моя головна проблема - батьки моїх маленьких клієнтів, які самі їх травмують. Адже всі проблеми - через дитинство, а точніше - від батьків. Вони - приклад наслідування для дитини. От не знаю - це особисто мені так "щастить" або й справді мало не у половини дітей, яких до...

# data[].attributes.headline
Емоційний інтелект  та його зв’язок з емпатією

# data[].attributes.subject
Емоційний інтелект  та його зв’язок з емпатією

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Термін 'Емоційний Інтелект' (ЕQ) з'явився у 90-х роках минулого століття. його було запропоновано вченими Пітером Саловеєм (Peter Salovey) та Джоном Д. Майєром (John D. Mayer). Однак найбільшого свого поширення він набув після виходу в світ книги Деніеля Гоулмана (Daniel Goleman) "Емоційний інтелект. Чому він може значити більше, ніж IQ".

EQ чи IQ?

у 90-х роках ХХ століття критичної маси набули спостереження про те, що широковідомий та загальновживаний при прийомі на роботу на той час показник інтелекту людини IQ (intelligence quotient) насправді не обіцяв ні кар'єрного зростання, ні взагалі значних професійних успіхів.

Дослідники переймалися питанням, чому люди, що блискуче закінчували навчальні заклади, не досягали подібних результатів в роботі, в той час як їхні колись менш успішні товариші, значно їх випереджали. До того ж, для них була характерна загальна незадоволеність життям та стосунками з людьми (за даними спостережень за життєвим шляхом 95 студентів Гарварда 1940-х років та за 81 кращими учнями середніх шкіл в Іллінойсі).

Було зроблено висновок, що чинники, які допомагають людині будувати кар'єру, створювати і зберігати сім'ю, розвивати і утримувати соціальні зв'язки - це дещо інше, ніж виключно академічна успішність та результати навчання. Ці чинники було названо явищем емоційного інтелекту, яке з того часу активно й бурхливо досліджується та розвивається.

Складові розвитку емоційного інтелекту

Розуміння власних емоцій. Це перший, найнеобхідніший крок до розвиненого емоційного інтелекту, адже знання власної емоційної сфери дозволяє порівнювати інформацію щодо емоцій інших, аналізувати та використовувати результати такого аналізу. Тут важливо вміти прислухатися до власних емоцій та почуттів. Знати та розширювати словник, що позначає людські почуття. Розрізняти свої стани та не витісняти почуття. З'ясовувати причину своїх емоційних станів, шукати джерела відновлення внутрішніх ресурсів та радості.

Розуміння почуттів інших людей. Внаслідок оволодіння попередніми вміннями поступово розвивається і здатність тонше і точніше сприймати те, що відбувається з оточуючими людьми. Ця здатність пов'язана із нашою здатністю до емпатії.

Контроль над власними емоціями. Дозволяє уникати складнощів у спілкуванні, пов'язаних з вибухами емоцій та несподіваними емоційними реакціями. Контроль емоцій полягає не у їх придушенні чи витісненні, а у вмінні ефективно з ними справлятися. Вміння взяти паузу дозволяє опанувати емоцію та продумано відреагувати.

Вплив на інших людей. Зчитування і передача емоційних сигналів відбувається у нас несвідомо і надзвичайно швидко. Наш мозок подає і приймає емоційні сигнали, не потребуючи при цьому вербалізації. Саме тому ми часто говоримо навіть про мовчазний вплив на інших. Експерименти доводять, що люди "заражаються" один від одного емоційними реакціями. Саме тому розвиток трьох попередніх вмінь такий важливий для ефективної взаємодії з іншими людьми та впливу на них.

Ключовий компонент емоційного інтелекту

Окрім того, поруч з емоційним інтелектом у сучасній психологічній науці вживається термін "емоційна компетентність", яка за Деніелем Гоулманом включає особисту компетентність у керуванні собою, а саме: розуміння себе, саморегуляція і мотивація, та соціальну компетентність у побудові стосунків, яка охоплює емпатію та соціальні навички.

Сьогодні емпатією називають усвідомлене розуміння внутрішнього світу або поточного емоційного стану іншої людини. При чому відчуття контролю над таким станом не втрачається. Людину, здатну до емпатії, називають емпатом.

Цей термін було введено в обіг Едвардом Тітченером як кальку з німецького " Einfühlung ", використаного в 1885 році Теодором Ліппсом в контексті теорії впливу мистецтва. Проте, визначення емпатії одним із перших дав батько-засновник сучасної психології та аналітичної психотерапії Зигмунд Фройд, сказавши про неї як про необхідність для психоаналітика поставити себе на місце клієнта, щоб краще його зрозуміти.

Емпатія

Емпатія (на відміну від жалощів чи співчуття) вирізняється тим, що вона застосовна до широкого спектру емоцій - як негативних, так і позитивних. Різною є і глибина виявлення емпатії. Вона може відбуватися як легкий відгук на почуття іншої людини, і як глибоке занурення у світ її емоцій та почуттів.

Деніель Гоулман визначає емпатію по-перше як розуміння емоційного складу людини, а по-друге - як поводження з людьми відповідно до їх емоційних реакцій. Відповідно до висновків сучасних дослідників емоційної сфери людини, емпатія є ключовим компонентом емоційного інтелекту та запорукою успіху у багатьох професіях. Вона допомагає розвивати глибокі рівні взаємовідносин та довіри.

Теорія дзеркальних нейронів

Сучасна наука пояснює механізм дії емпатії теорією дзеркальних нейронів, які здатні відображати стан і дії інших істот (їх же вважають відповідальними за емоційні зараження). Опосередкованим підтвердженням цієї теорії є те, що у людей, які мають певні нейрофізіологічні порушення, знижується або зовсім зникає здатність співпереживати почуттям та емоціям інших. Навіть більше! Вони часто втрачають здатність розрізняти власні емоції та почуття.

На сьогодні науковці більше не вважають емпатію незмінною рисою. Емпатію можна і варто розвивати. За результатами нейропсихологічних досліджень 98% людей мають щонайменше зародкові здібності до емпатії. Проблема полягає в неправильному, або відсутності її розвитку - а саме нестачі прикладів емпатії у найближчому оточенні, частої табуйованості почуттів та емоцій на робочому місці, прагненні виховувати "залізних" незворушних людей.

Що дає нам емпатія? Уміння розуміти людину, ставити себе на її місце дозволяє не лише розвинути успішні, сповнені близькості стосунки, а й уникнути неконтрольованих емоційних проявів, потрапляння в емоційні бурі, знизити дію стресу. Все це призводить до здоровішого, якіснішого і сповненого сенсом життя. Окрім того, розвинений емоційний інтелект та емпатія допомагають нам вибудувати внутрішній стрижень, який допомагає нам у складні часи випробувань та стресів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Емоційний інтелект та його зв'язок з емпатією | Empatia.pro

# data[].attributes.attachment_link.description
Термін 'Емоційний Інтелект' (ЕQ) з'явився у 90-х роках минулого століття. його було запропоновано вченими Пітером Саловеєм (Peter Salovey) та Джоном Д. Майєром (John D. Mayer). Однак найбільшого свого поширення він набув після виходу в світ книги Деніеля Гоулмана (Daniel Goleman) "Емоційний інтелект. Чому він може значити більше, ніж IQ".

# data[].attributes.headline
Адаптація - запорука гармонійного розвитку(все про адаптацію)

# data[].attributes.subject
Адаптація - запорука гармонійного розвитку(все про адаптацію)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Адаптація (від. лат. аdapto - пристосовую) - це пристосування органів чуття та цілого організму до нових, змінених умов існування.

Адаптація в соціумі - це засвоєння особистістю соціального досвіду суспільства загалом і досвіду того конкретного середовища, до якого людина належить.

Психічна адаптація - це процес взаємодії особистості із середовищем, при якому особистість повинна враховувати особливості середовища й активно впливати на нього, щоб забезпечити задоволення своїх основних потреб і реалізацію значущих ланцюгів.

Поняття "адаптація" - одне з ключових у дослідженні живого організму, оскільки саме механізми адаптації, вироблені в результаті тривалої еволюції, забезпечують можливість існування організму в мінливих умовах середовища.

Шкільна адаптація - термін став використовуватись для опису різних проблем і труднощів, що виникають у школі. Із цим поняттям пов'язують відхилення в навчальній діяльності - ускладнення в навчанні, конфлікти з однокласниками, неадекватну поведінку. Цілком природно, що подолання тієї чи іншої форми дезадаптованості повинне бути спрямоване на усунення причин, що її викликають.

Психічна адаптація - це процес взаємодії особистості із середовищем, при якому особистість повинна враховувати особливості середовища й активно впливати на нього, щоб забезпечити задоволення своїх основних потреб. Процес взаємодії особистості та середовища полягає в пошуку й використанні адекватних засобів і способів задоволення основних потреб. До них належать: потреба в безпеці; фізіологічні потреби (в їжі, сні, відпочинку тощо); потреба у прийнятті та любові; у визнанні та повазі; у самоствердженні, самовираженні й розвитку.

Дезадаптованість - не процес, а стан, що виникає від незадоволення основних потреб у результаті використання неадекватних способів поведінки.

Ефективність процесу шкільної адаптації значною мірою визначає успішність навчальної діяльності, збереження фізичного та психічного здоров'я дитини.

Дезадаптованість учнів призводить до неадекватної, погано контрольованої поведінки, конфліктних стосунків, перекручувань в особистісному розвитку, проблем у навчальній діяльності.

Для того щоби процес адаптації учнів проходив більш ефективно, необхідно:

Здійснювати індивідуальний підхід до учня та його можливостей, щоб не послабити нервову систему, не занизити самооцінку й мотивацію до засвоєння знань.

Допомагати учням розвивати та реалізувати здібності.

Сприяти формуванню в них пізнавальної мотивації.

Сприяти формуванню стійких цінностей та ідеалів.

Для ефективності адаптаційного періоду й уникнення дезадаптації дітей 5-х класів необхідно враховувати особливості підліткового віку.

Підлітковий вік деякі науковці називають біологічним дозріванням і соціальною затримкою. Молодшим шкільним віком закінчується епоха дитинства (10-11 років). Починається з перебудови всього організму - дії статевих гормонів. Ця перебудова не співпадає із соціальним дозріванням. Криза переміщається на кінець підліткового віку при переході до юнацького. У підлітків виникають нові фізіологічні відчуття. Може виникнути артизм - орієнтація на внутрішню картину світу, зосередження на самому собі, відбувається підйом соціальної активності (пошук спілкування, тісні дружні зв'язки, романтична закоханість). У підлітків спостерігається посилення конформізму - прагнення бути як усі, з однієї сторони, а з іншої - відрізнятись. З'являється потреба в самоствердженні, демонстрація незалежності.

Ранній підлітковий вік характеризується загостренням почуттів, а світ людських відносин не викликає таких емоцій, як предметність світу. Недостатність уваги з боку дорослих робить особистий світ підлітка соціально вузьким. У зв'язку з формуванням рефлексії дитина особливо чутлива до безтактності дорослої людини. Частіше за все ми спостерігаємо в підлітковому віці авторитарний стиль спілкування в системі дорослий-підліток.

Біологічні фактори мають великий вплив на психологічний розвиток підлітка. Змінюється збудливість нервових процесів, унаслідок цього виникають неадекватні реакції. Значно збільшується кількість немотивованих, грубих афективних учинків, дівчатка можуть змінюватись в емоційному плані - вони стають більш плаксивими. Формується статевий потяг.

У соціальному відношенні підліток починає активно входити у світ дорослих. З'являються авторитетні дорослі, оцінка особистості змінюється. Дорослі часто із запізненням фіксують нові зміни, збільшується кількість негативних оцінок. У мотивах спілкування переважає потреба отримати підтримку з боку дорослого. Основні потреби пов'язані з успішністю у школі. Але в той же час часто відбувається погіршення результатів навчання. У зв'язку з цим змінюються стосунки з батьками. Американський психолог Адлер стверджував, що 30 % підлітків мають труднощі у спілкуванні з батьками, 70 % переживають ці стосунки, 20 % вступають у конфліктні стосунки, 10 % дітей протестують, частіше покидаючи рідну домівку. Зростає потреба у спілкуванні з однолітками. Часто дівчата-підлітки переживають відчуття одинокості і у зв'язку з цим часто не можуть залишатись наодинці. Учені вважають, що підлітковий вік характеризується вакуумом мотивації, але водночас вона характеризується прагненням до самоствердження.
Криза підліткового віку
Підлітковий вік часто називають "критичним". У психології критичними називають такі періоди розвитку, коли організм має підвищену сензитивність (чутливість) до якихось певних зовнішніх і внутрішніх впливів, дії яких саме в цей (і в жодний інший) період розвитку мають особливо важливі, незворотні наслідки. Такі періоди часто супроводжуються психологічною напруженістю, перебудовою. У психології вони мають назву "вікових криз". Це складні стани, які характеризуються більш-менш вираженою конфліктністю. Вони є істотними, статистично нормальними, за часом тривають недовго (до року).

Їх називають нормативними життєвими кризами, на відміну від "ненормативних" - таких, як невротичні, які мають в основі випадкові, особливі обставини (наприклад, смерть батьків).

Нормативна криза підліткового віку відрізняється від інших криз (1,3 і 7 років) більшою тривалістю за часом і силою. Їх проявами є бурхливі негативні реакції з приводу будь-яких дій дорослих.

Якщо такий стан триває надто довго й бурхливо, це може вказати шкільному психологу на наявність "ненормативної" кризи в підлітків. Якщо дорослі чуйно ставляться до підлітків, знають, розуміють і враховують їхні вікові особливості, то можливий так званий безкризовий розвиток дитини, тобто криза проходитиме у згладженій, неагресивній формі. Підлітковий вік у своїх проявах неоднорідний і має певні етапи.

Так, деякі психологи (наприклад, Шарлотта Блер) убачають у підлітковому віці дві фази - негативну й позитивну. Вік негативної фази в дівчаток припадає приблизно на 11-13 років, а у хлопчиків - на 14-16. Негативна фаза характеризується відчуттям тривоги, занепокоєності, роздратованістю, диспропорцією у психічному та фізичному розвитку, агресивністю тощо. Це період внутрішнього метушіння, суперечливих почуттів, абстрактного бунту, меланхолії та зниженої працездатності. Позитивна фаза наступає поступово. Її прояв можна побачити у відчутті єдності з природою, в умінні по-новому сприймати мистецтво. З'являються новий світ цінностей, потреба в інтимно-особистісному спілкуванні, коханні, мріях.

У психології існує розподіл на молодший і старший підлітковий вік. Вони мають певні розбіжності. Так, для молодшого підлітка новоутворенням є здатність до ідентифікації, для старшого - почуття самостійності й перше кохання.

У підлітковому віці відбувається бурхлива взаємодія, взаємопроникнення зовнішнього середовища та внутрішнього світу дитини. У процесі цієї взаємодії йде розвиток самосвідомості підлітка. У зв'язку з цим для нього стає можливим більш глибоке й широке розуміння інших людей. Соціальний розвиток, що призводить до утворення особистості, набуває у самосвідомості опору для свого подальшого розвитку.
Характеристика провідної діяльності
У школярів 5-го класу істотно змінюється зміст діяльності - провідною стає суспільно-корисна діяльність. На новому рівні протікають психічні процеси. Якісні новоутворення характеризуються інтенсивністю проявів, відбувається якісне зрушення в розвитку самосвідомості, у результаті чого в підлітка формується уявлення про себе як про дорослу людину.

Прагнення до дорослості та самостійності, критичне ставлення до оточуючих, уміння підкорятись нормам колективного життя визначають усі інші особливості - поведінку, спрямованість активності. Підлітковий вік характеризується значними змінами в будові тіла, у протіканні фізіологічних процесів, статевому розвитку. Зміни, що відбуваються в цьому віці, мають пряме відношення до рухової діяльності підлітка.
Особливості пізнавальної сфери
Неодмінною умовою правильного виконання вправи у процесі його засвоєння є усвідомленість, розуміння виконуваних дій. Під усвідомленістю дій варто розуміти диференційованість відчуттів, правильність сприйняття, чіткість уявлень, здатність аналізувати. У зв'язку з цим необхідно враховувати такі особливості пізнавальних процесів підлітків. При сприйманні предмета в підлітків велику роль відіграє перше враження. Разом з тим підліток здатний до тонкого аналізу об'єктів, що ним сприймаються. Сприйняття його більш змістовне, послідовне, планомірне, що дає можливість формувати спостереження як цілеспрямоване організоване сприйняття.

Мислення в підлітка (особливо в 11-12 років) значною мірою має конкретно-образний характер. При засвоєнні знань підліток прагне обпертись на наочний матеріал. Тому величезне значення має застосування при аналізі дій чітко намальованих плакатів, піктограм із найважливішими елементами вправ.

У той же час мислення в підлітковому віці стає більш логічним, системним, доказовим та обґрунтованим, розвивається здатність самостійно аналізувати, порівнювати, узагальнювати. У цьому віці яскраво виявляється бажання проникнути в суть явища, зрозуміти його причину, установити зв'язки між окремими предметами та явищами. Основний засіб формування чітких уявлень підлітків - вимога правильно словесно описати виконувану вправу. Зв'язок рухового центру з другою сигнальною системою є основою цілеспрямованого, усвідомленого виконання дії. Важливою психологічною умовою правильного засвоєння й виконання вправ є організація уваги. Увага підлітка стає все більш довільною. Займаючись цікавою та важливою справою, підліток може тривалий час зберігати стійкість і високу інтенсивність уваги. У нього виробляється вміння швидко концентрувати й чітко розподіляти свою увагу. У той же час спостереження показують, що в підлітків увага значно погіршується в порівнянні з молодшими школярами.

Це пояснюється багатьма причинами. По-перше, змінюються умови життя й навчання підлітків. Світ вражень і переживань у них значно розширюється. Серйознішими стають вимоги до них, багатобічними - обов'язки. У результаті увага часом не може справитися з великою кількістю вражень і переживань, зосередитись на чому-небудь одному. По-друге, нерідко причиною поганої уваги може стати неврівноваженість процесів збудження й гальмування, особливо при тривалій одноманітній роботі, що пов'язано з процесом статевого дозрівання. Нарешті, неуважність підлітка може бути результатом поганого виховання уваги в молодшому віці. Тому вирішальне значення у вихованні й розвитку уваги підлітка має правильна організація його роботи: у нього не повинно бути ні часу, ні бажання, ні можливості відволікатись.
Емоційна сфера підлітків
У підлітковому віці емоційні переживання якісно змінюються, тому що змінюються і самі відносини підлітка з навколишнім світом. Більш складними стають відносини з дорослими, з однолітками, особливо з однолітками іншої статі. По-новому підлітки починають ставитись до навчальної діяльності і самих себе. Усе це є джерелом різноманітних, складних, нерідко суперечливих переживань. Разом з тим, незважаючи на загальний більш високий рівень розвитку емоційної сфери в цей період, прояви емоцій недостатньо стійкі.

Підлітковий вік характеризується підвищеною емоційною збудливістю, імпульсивністю, перевагою збудження над гальмуванням, швидкою зміною настрою, схильністю до афектів - жагучого, різкого й бурхливого вираження пережитих почуттів.
Отже, коротка характеристика підліткового віку має такий вигляд:
1. Підлітковим ми називаємо вік з 10 до 15-ти років з нормативною кризою у 13 років (яка може зміщуватися за часом). Він характеризується спадом успішності, зниженням працездатності, дисгармонійністю у внутрішній будові особистості, відмиранням насамперед усталеної системи інтересів, негативним, протестуючим характером поведінки.

2. Однією з головних тенденцій підліткового віку є переорієнтація спілкування з дорослих на однолітків.

3. Провідною діяльністю для даного періоду є інтимно-особистісне спілкування, яке будується на основі морально-етичних норм.

4. Характерним новоутворенням є "почуття дорослості", розвиток самосвідомості й самооцінки, інтересу до себе, як до особистості, критичне ставлення до оточуючих, уміння підкоряти свої інтереси нормам колективного життя, здатність до ідентифікації.

5. Діяльність (навчальна, організаційна, трудова, пізнавальна тощо) спрямована на систему відносин у різних ситуаціях.
Педагог має орієнтуватись на таке:

Фізіологічні особливості дитини, початок пубертатного періоду, розвиток когнітивної сфери учнів, уяви, процеси запам'ятовування, які протікають гірше на тлі психофізіологічного розгальмування для адекватного відображення зовнішньої реальності й саморегуляції емоційного стану та поведінки.

Розуміння й осмислення змісту педагогами, класними керівниками ідеї адаптаційного періоду.

Індивідуальний підхід до учня, його можливостей, щоб не послабити нервову систему, не занизити самооцінку та мотивацію до засвоєння знань.

Розвиток і реалізація здібностей учнів.

Формування цінностей та ідеалів.

Створення програми адаптаційного періоду.

Проведення батьківських зборів для виявлення очікування батьків у зв'язку з навчанням їхньої дитини у школі, ознайомлення з матеріалами адаптаційного періоду.

Створення МППК для аналізу результатів адаптаційного періоду, створення певних рекомендацій, завдань для кожного конкретного класу. Перераховані умови сприяють урахуванню саморегуляції, прийняттю адекватних рішень. Для створення цих умов повинні бути задіяні всі шкільні служби, зокрема психологічна.

Психологічні особливості адаптації до навчання в середній школі учнів-п'ятикласників
Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 16.11.2000 р. № 1717 "Про перехід загальноосвітніх навчальних закладів на новий зміст, структуру і 12-річний термін навчання" у 2005/06 н. р. розпочинається перехід на новий зміст і структуру освіти основної школи.

У Державному стандарті базової та повної загальної середньої освіти зазначено, що відбір змісту предметів 12-річної школи ґрунтується на принципі наступності між початковою та основною, основною та старшою школою. Забезпечення такої наступності та здійснення заходів, спрямованих на адаптацію дітей до основної школи, є важливою передумовою успішного навчання школярів у 5-му класі. Для розв'язання цих завдань необхідно врахувати психологічні особливості 10-11-річних школярів, рівень пізнавальної діяльності, з яким діти прийшли до 5-го класу; проаналізувати проблеми, з якими учні стикаються в адаптаційний період, і виробити шляхи їх подолання.

У цьому віці у зв'язку з початком етапу статевого дозрівання відбуваються зміни в пізнавальній сфері молодших підлітків: уповільнюється темп їхньої діяльності; виконання певних видів робіт потребує більше часу. Діти частіше відволікаються, можуть бути роздратованими, збудженими, неуважними, неадекватно реагувати на зауваження тощо. Це, як наслідок, може бути причиною зниження рівня навчальних досягнень, утрати мотивації до навчання, породжувати конфліктні ситуації між однолітками та дорослими.

Нової якості у п'ятикласників набувають стосунки з однолітками. Діти хочуть відчувати себе частиною цілого колективу, жити з ним спільним життям, бути визнаними друзями. Спілкування з друзями стає самостійною діяльністю. Вона існує, з одного боку, у вигляді вчинків підлітків по відношенню один до одного, а з другого - у формі осмислення вчинків однолітків і стосунків з ними і має значення для формування уявлення про себе. Ця сфера життя та спілкування стає для підлітків надзвичайно важливою й особистісно значущою.

Водночас досить часто у школярів цієї групи проявляється так зване "почуття дорослості": діти потребують поваги та самостійності, серйозного та довірливого ставлення до них з боку дорослих. Якщо ж основна школа не пропонує учням засобів реалізації їх почуття дорослості, то в підлітків формується установка на вчительську несправедливість і необ'єктивність.

Результат тієї чи іншої діяльності для молодшого підлітка досить часто є другорядним, а на перше місце виходить сам задум. Тому, якщо вчитель не стимулює ініціативу, самостійність, дитячу творчість, а лише "контролює" результати навчальної діяльності, то таке навчання втрачає для підлітка привабливість та актуальність.

Учителі конкретних предметів повинні враховувати, що всі ці особливості є об'єктивними, але й минущими. Щоб знайти оптимальні форми та методи взаємодії, учителі, які працюють у 5-х класах, мають познайомитися з навчальними програмами для початкової школи, методикою роботи з дітьми конкретного вчителя початкової школи, від якого клас переходить в основну школу.

Шкільне життя п'ятикласників ускладнюється також часто невиправдано високими вимогами до них з боку вчителів-предметників, які спеціалізуються на роботі переважно у старших класах.

Цього не можна допускати щонайменше з трьох причин:

зміст навчальних предметів основної школи вибудовується систематично, що, у свою чергу, передбачає сформованість у школярів добре розвиненого теоретичного мислення. У п'ятикласників же воно тільки формується; вони звикли працювати з одиничними поняттями та термінами. Тому, щоб не перевантажувати п'ятикласників, наукові терміни та поняття необхідно вводити поступово, учити дітей виокремлювати їх, характеризувати, використовувати в різних ситуаціях під час уроків з різних предметів. Причому не лише на репродуктивному рівні (запам'ятай, повтори), а й на основі сформованих уявлень і досвіду практичної діяльності;

високі вимоги до самостійності та відповідальності підлітків без урахування їх вікових особливостей можуть становити загрозу для емоційного благополуччя дитини;

дорослі очікують від підлітків здатності розуміти інших людей, співіснувати з ними на принципах рівноправності та толерантності, а, наприклад, у п'ятикласників ці властивості тільки починають формуватись, і їх розвиток вимагає терпіння, обережності, діалогового навчання, створення ситуацій, в яких підлітки навчаються враховувати різні точки зору.

За цих обставин важливо, щоб учитель-предметник не переносив механічно методи навчання й форми взаємодії зі старшими школярами на учнів 5-го класу. Необхідно поступово вводити новий зміст і нові форми навчальної діяльності. На початку вони повинні відповідати засобам навчання останнього року перебування дітей у початковій школі. Водночас спостереження й дослідження свідчать про те, що в 4-му класів школярі засвоюють навчальний матеріал тими ж методами, що і в перші два роки шкільного життя. Відбувається збільшення обсягу знань, умінь, навичок, але не відбувається помітних змін у розвитку дитини. Наприклад, деякі школярі недостатньо розуміють прочитаний текст, не вповні володіють технікою читання, грамотним письмом як загальнонавчальними вміннями, у них не розвинена здібність розв'язувати творчі задачі тощо.

Умовою успішної адаптації випускників початкової школи до навчання у 5-му класі є також забезпечення можливості формування в них робити усвідомлений вибір. На відміну від початкової школи, де варіативність освіти задається ззовні (батьки, школа, учитель мають право вибору прийомів навчання), у підлітковому віці необхідно навчати дитину вибирати додаткові предмети, форми позакласного навчання, пізніше готуватись до вибору профілю навчання у старші школі.

Успішність самореалізації підлітків тісно пов'язана з мікрокліматом в учнівському колективі. Важливо, щоб учителі-предметники створювали ситуації, які б дозволяли підлітку проявляти ініціативу, мати право на помилку, на власну думку, брати участь у спільній діяльності, працювати в умовах альтернативи, вибору, створювати демократичну, неавторитарну атмосферу навчання.

Урок, де учням дається можливість працювати у власному темпі й отримати знання у відповідності до рівня навченості, залишається основною, але не єдиною формою організації навчального процесу у 5-х класах. Важливо ширше застосовувати й інші форми організації навчання: екскурсії, дидактичну чи рольову гру, дискусії, практичні роботи тощо.

Для визначення стратегії організації адаптаційного періоду керівникам навчальних закладів, учителям, батькам необхідно зробити таке:

створити атмосферу доброзичливості, щирості; будувати стосунки зі школярами з урахуванням їх індивідуальності, готовності до навчальної діяльності;

поряд з індивідуальними розвивати групові форми проведення занять, якісно змінюючи ступінь відповідальності кожного за загальний результат;

розвивати рефлексивні вміння учнів дивитись на себе "з боку", формувати навички самоконтролю та самооцінки.

Подоланню труднощів періоду адаптації учнів 5-х класів до навчання в основній школі можуть сприяти цілеспрямована координація дій учителів, їх професіоналізм і досвідченість. Організаційними формами роботи з підготовки педагогів, які працюють у 5-х класах, можуть бути:

спеціальні курси та семінари підвищення кваліфікації для вчителів, які працюють у 5-х класах;

проведення спеціальних тренінгів із проблем наступності навчання;

система відкритих уроків, на яких самими педагогами відслідковується динаміка форм і методів навчання учнів упродовж 1-5-х класів;

організація різнорівневого співробітництва дітей 1-5-х класів за активної участі вчителів початкової та основної школи;

використання інформаційних ресурсів і технологій для організації різноманітних форм взаємодії дорослих і дітей з метою розв'язання особистісно значущих проблем молодших підлітків.

Адаптаційний період у школі передбачений для створення позитивної благополучної атмосфери, прийняття дітьми й учителем один одного та пошук оптимальної для кожного позиції нової ситуації.

Адаптаційний період у школі полягає в тому, щоби створити неминучий процес адаптації більш інтенсивним, ефективність якого значною мірою визначає успішність навчальної діяльності, збереження фізичного та психічного здоров'я дитини.
ПАМ'ЯТКА КЛАСНОМУ КЕРІВНИКУ 5-х КЛАСІВ

Працюйте над формуванням колективу через різноманітні доручення, змінюючи групи.

Розвивайте почуття колективізму через спільну турботу про престиж класу (зовнішній вигляд, успіхи в навчанні, максимальна участь у святах, естафетах, конкурсах).

Пріоритет віддавайте індивідуальній роботі (спостереження, бесіди, анкетування, доручення).

Уникайте "гострих" кутів, проявляйте стриманість, терплячість.

Пам'ятайте: діти потребують ласки, ніжності, співучасті, турботи.

Вчасно й мудро підтримуйте дитячу активність.

Не забувайте: формування класного, батьківського колективу не менш важливе, ніж дитячого. Ретельно готуйтесь до батьківських зборів, проводьте сімейні вечори, активно залучайте батьків і вчителів-предметників до життя класу.

ПАМ'ЯТКА ВЧИТЕЛЯМ, ЯКІ ВИКЛАДАЮТЬ У 5-х КЛАССАХ

Відвідайте уроки в 4-му класі. Придивіться до своїх майбутніх учнів. Познайомтеся з методикою викладання в початкових класах.

Опрацюйте спеціальну психолого-педагогічну літературу.

Пам'ятайте: легше з першого уроку викликати до себе довіру, любов дитини, ніж потім подолати недовіру.

Не змінюйте різко методи роботи, використовуйте ігровий матеріал, інструктажі, пам'ятки, алгоритми, картки-опори, зразки виконання.

Протягом уроку та додому давайте конкретні доступні завдання й домагайтесь їх чіткого виконання.

Щоденно перевіряйте письмові роботи учнів, домагайтеся систематичної роботи над помилками.

Ретельно обміркуйте заходи та прийоми розвитку мислення, усного та писемного мовлення учнів. Розробіть відповідний роздавальний матеріал.

Забезпечуйте систематичне повторення.

Уникайте перевантаження дітей.

Відвідуйте уроки колег, які викладають у 5-х класах

ПАМ'ЯТКА БАТЬКАМ П'ЯТИКЛАСНИКІВ

У ваших дітей проблеми- переломний період, тому будьте особливо спостережливі, уважні та терплячі.

У 5-у класі розширився обсяг матеріалу з основних предметів, зросла кількість предметів, тому збільшується час підготовки до уроків.

Забезпечте своїм дітям удале поєднання відпочинку, фізичної праці та роботи над уроками.

Програми включають більше теоретичного матеріалу, тому слід привчити дітей міцно завчати окремі правила з математики, української мови, природознавства.

Уважно стежте за рівнем виразного читання ваших дітей. Нехай удома вони виразно читають усі тексти, що задані з різних предметів.

Заведіть дітей у бібліотеку, читальний зал не силою, але привчайте до повсякденного читання художньої літератури, просіть їх переказати прочитане.

Стежте за порадами вчителів, записаними у щоденниках і робочих зошитах.

Дбайте про те, щоб дитина була охайною в усьому, включаючи бережне ставлення до підручників.

Ніколи не поспішайте з висновками ані про дитину, ані про вчителя - прийдіть до школи, поспілкуйтеся з учителем.

Намагайтесь придбати для сімейної бібліотеки різноманітні словники та додаткову літературу.

Пам'ятайте, клас, де навчається ваша дитина, - ціле трьох колективів: дітей, батьків, учителів. Чим дружніші, цілеспрямованіші будуть ці колективи, тим у кращій атмосфері буде формуватись ваша дитина. Це залежить від кожного й від вас теж.

Не забувайте: дитину не можна карати за невміння, а терпляче вчити, підказувати, радити, допомагати, підтримувати.

Керуйтесь у спілкуванні з дитиною правилом: найдієвіший засіб виховання - особистий приклад.

Дбайте про всебічний розвиток своєї дитини.

Умійте ставити себе на місце дитини.

Пам'ятайте: праця, зокрема навчальна, не завдає шкоди вихованню дитини, а бездіяльність - її перший ворог.

Автор: І. Мартинюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Адаптація - запорука гармонійного розвитку

# data[].attributes.attachment_link.description
Адаптація (від. лат. аdapto - пристосовую) - це пристосування органів чуття та цілого організму до нових, змінених умов існування. Адаптація в соціумі - це засвоєння особистістю соціального досвіду суспільства загалом і досвіду того конкретного середовища, до якого людина належить.

# data[].attributes.headline
7 способів розвивати творче мислення дитини

# data[].attributes.subject
7 способів розвивати творче мислення дитини

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нерідко батькам би хотілося, щоб їхні діти були креативними. Знаходили нестандартні рішення проблем, вільно себе почували у всіх сферах мистецтв, мали відчуття стилю і займалися цікавою справою, до якої підходили творчо.

Але не менше хочеться, щоб діти слухали нас і вчителів, слідували чіткому розпорядку дня і правилам, не створювали нікому проблем, не відволікали від важливих справ і навіть одягалися так, щоб милувати наше око.

Тільки все це не про креативність. Бо креативна дитина зовсім "не зручна", вона не любить послуху і робити так, як інші.

Творче або креативне мислення - це нестандартний, оригінальний тип мислення, здатний привести до несподіваних рішень чи нових відкриттів. Воно потрібне у кожній професії: в ІТ, в торгівлі, військовій справі, журналістиці, юриспруденції.

Натомість сучасна система освіти побудована так, щоби плекати не креативних людей, а добрих виконавців. Вони мають беззаперечно підкорятися волі вчителя (начальника), не ставити зайвих питань, ретельно виконувати уроки (роботу), які для них визначив хтось інший.

Це стосується не лише української системи освіти. У 1990-х роках у США досліджували, наскільки діти різного віку використовують свій творчий потенціал. Результати показали, що у віці 3-5 років діти мислили креативно у 98% випадків.

Згодом тих самих дітей перевірили у віці 8-10 років - лише 32% з них використовували вповні свій творчий потенціал.
Група 13-15-літок мислила творчо лише у 10% випадків. А велика вибірка 25-літніх - лише у 2% випадків.
Такий результат може свідчити про те, що ми вчимо дітей все "робити правильно" і не шукати власних відповідей і рішень. А коли є єдино правильний шлях - починаєш панічно боятись помилок.

Ми порівнюємо дітей між собою і рівняємо на "кращих" (зокрема, відкритою системою оцінок).

Не заохочуємо ставити запитання (особливо незручні), фантазувати та вигадувати. Тобто, власноруч притуплюємо природний інтерес до світу. Єдине цікаве, що їм залишається - це віртуальний світ комп'ютерних ігор чи фільмів. А потім дивуємось, що дитина "нічого не хоче, крім комп'ютера".

І хоча чимало вчителів намагаються розвивати дитячу креативність, їм нелегко боротися з системою, та ще й знаходити на це час в геть перевантаженій навчальній програмі. Тому дуже важлива роль у цьому процесі лягає на плечі батьків.

То що нам робити, щоб наші діти росли креативними? Адже, на відміну від м'язів, "наростити" творчий потенціал не так легко. Але можливо. І не просто можливо, а цей процес ще й приносить чимало задоволення.

І батьки, і діти відчувають велике задоволення від спільного розвитку й від інтенсивно проведеного часу разом. Часу, який обов'язково залишиться теплим спогадом у серці дитини.

Запропоновані 7 способів розвивати творче мислення дитини не є взаємовиключними. Навпаки, найкраще дотримуватися їх усіх, бо вони доповнюють одні одних. І це не так важко, як може здатися на перший погляд:

СПОСІБ №1: НЕ ОБМЕЖУЙТЕ БЕЗЛІЧЧЮ ПРАВИЛ

Як не дивно, дослідження сімейного укладу в родинах особливо креативних підлітків, надруковане в американському Journal of Creative Behaviour, засвідчило, що більшість цих родин ставило перед дітьми не більше одного правила.

На противагу 5-6 правилам у "нетворчих" родинах. Тобто, розмірений порядок і чітко розписані обов'язки не сприяють креативності. Так, дітям потрібні рамки - почуття певних рамок тотожне почуттю безпеки. Але краще, коли вони достатньо широкі.

Наприклад, що "в нашій сім'ї - не б'ються" (працює тільки, коли батьки підкріплюють слова власним прикладом).

А от що стосується особистих інтересів та сфер відповідальності дитини, то хай в межах цих рамок рішення приймає самостійно: "вигадайте, як поділити цю іграшку без бійки".

Американський письменник Адам Грант це називає "цінності на противагу правилам". Наприклад, цінністю є те, що "в нашій сім'ї цінують відповідальне ставлення до обов'язків і потреб".

А свої правила дитина має встановити сама: "Скільки тобі треба часу на домашні завдання?" Або "В нашій сім'ї цінується прагнення досягати високих результатів в улюбленій справі - чим ти хочеш займатися?" (див. спосіб №5).

Тут ідеться також про зміцнення довіри до дитини і стимулювання почуття відповідальності.
СПОСІБ №2: ЗНАЙОМТЕ ДИТИНУ З КУЛЬТУРОЮ І МИСТЕЦТВАМИ:
Британський освітянин Кен Робінсон поділяє шкільні дисципліни у сприйнятті батьків так:

- найважливішими для більшості здаються точні науки і мови

- середньо важливими є гуманітарні науки (історія, географія, правознавство)

- найменш важливими вважаються всі види мистецтв.

Нейролінгвістка Тетяна Чернігівська іронічно порівнює ставлення людей до культури і мистецтв як до десерту - мовляв, можна "поласувати" після стейка, або й ні.

Натомість, сучасні дослідження діяльності мозку свідчать про зовсім протилежне. Наприклад, слухаючи музику, наш мозок працює в такому режимі, який за інших обставин ніколи і не "включається". Він значно інтенсифікує свою роботу і вибудовує нейронні зв'язки так, що в старості позбавить хвороби Альцегеймера.
Тобто, мистецтво - це не "десерт", це зовсім інший вид "корисної їжі".
Мистецтва якнайкраще сприяють розвитку творчого потенціалу. Вони демонструють, як здатна літати уява, вибудовують тонкі емоційні зв'язки, провокують створення асоціативних рядів та творять образи - а цього часто бракує у повсякденному житті.

Два рядки вірша здатні викликати в уяві цілу історію про переживання персонажа, зображення руки чи нахил дерева на картині - передати емоцію людини, мовчанка актора чи жест танцюриста - всю інтенсивність почуттів героя.

Діти здатні відчувати і вловлювати все це значно більше, ніж ми від них очікуємо.

Мистецтва глибоко надихають дітей, спонукають імітувати дорослих чи творити щось своє, а часом чинять такий несподіваний вплив, який може навіть визначити їхню майбутню професію.

Крім того, слухання, читання, споглядання - це види діяльності, які змушують зупинитися, вникнути, задуматися, виховують посидючість та глибину сприйняття, такі важливі для креативного мислення.
СПОСІБ №3: ГРАЙТЕ З ДІТЬМИ
Крім контакту з різними видами мистецтв і власних проб створити подібне, розвивати фантазію й образне мислення можна також через гру.

Фактично, усі дитячі ігри - це безперервна креація.

Батьки можуть їх спрямовувати у певне русло, провокуючи мислити нестандартно: вигадувати з дітьми казки й історії, найбільш небувалі ситуації, малювати неіснуючих тварин, літати в уяві на далекі планети, писати пісні про власні пригоди чи просто читати дітям книжки.

Участь дорослого у таких іграх надає грі особливого статусу (подібно до мистецтв, що їх теж творять дорослі) - гра не асоціюється з чимсь інфантильним, що треба "перерости", бо дорослі таким не займаються.
СПОСІБ №4: ВИГАДУЙТЕ ВАРІАЦІЇ
Це теж одна з ігор на розвиток фантазії, але дуже важлива, тому займає тут окреме місце.

Вимірювання варіативного мислення використовують у тестах для визначення рівня креативності.

Це коли людині пропонують знайти якомога більше застосувань одного предмета (наприклад, олівця) аж до найдивніших.
Варіативне мислення не тотожне креативному, але є його головною передумовою.
Це дуже корисна вправа і для дорослого, і для дитини, яка може стати спільною грою. Наприклад, можна по черзі називати предмети у природі, які бувають певного кольору (напр., синього) чи якоїсь форми (напр., трикутної), або вигадати якнайбільше страв, які можна зробити з продуктів, наявних в холодильнику.

Варіативне мислення цілком піддається тренуванню.
СПОСІБ №5: ПОКАЖІТЬ РІЗНОМАНІТТЯ ЗАНЯТЬ
Дитині буде значно легше зорієнтуватися у власних інтересах, якщо дорослі їй в цьому допоможуть.

У кожної дитини завжди є кілька талантів - просто має бути хтось, хто їх помітить, розкриє і допоможе розвивати.

Дорослому варто якнайбільше всього показати дитині. Музичні театри чи магазини музичних інструментів проводять спеціальні заняття для дітей, де знайомлять з різними інструментами, спортивні школи мають дні відкритих дверей. Такі дитячі фестивалі, як "Арсенал ідей" в Києві чи "Дитячий Форум" у Львові, на кілька днів збирають на одній території організації, які працюють з дітьми в найрізноманітніших сферах.

Та й, зрештою, дуже багато всього можна знайти просто в інтернеті.

Сьогодні у світі як ніколи важлива міждисциплінарність - а це не що інше, як творчо поєднані між собою моделі з різних сфер діяльності.

Сьогодні актуальна не лише глибина володіння якимсь предметом - її має доповнювати широта поглядів, знання з інших близьких чи далеких сфер.

І нерідко такими сферами є мистецькі: відомо, що нобелівські лаурети у сфері точних наук у порівнянні з іншими людьми у 22 рази частіше займалися театром чи танцями, у 12 разів частіше писали вірші і прозу, у 7 разів частіше творили картини і скульптуру, вдвічі частіше займалися музикою.

Тобто, ширший погляд на світ є важливою передумовою для креативного поєднання найнесподіваніших аспектів цього світу.
СПОСІБ №6: ФОРМУЙТЕ ПОЗИТИВНЕ СПРИЙНЯТТЯ СВІТУ
Здавалося б, який зв'язок між творчим і позитивним мисленням?

Прямий. Позитивне мислення - це не лише невитравний оптимізм, але й здатність мислити продуктивно.

Оптиміст в будь-якій ситуації шукає для себе корисну складову і способи її розвинути. І сам цей пошук - вже чистого роду креативність, яку можна плекати і помножувати.
СПОСІБ №7: НЕ ПЕРЕВАНТАЖУЙТЕ ДІТЕЙ
Це найважче зробити після всього сказаного, але дуже важливо - кожна дитина має мати час на роздуми, на відпочинок і вільну гру.

Вони є обов'язковою умовою для роботи креативного мислення. Про гру як елемент креативності ми вже говорили трохи вище.

Про важливість "розсіяного" або незосередженого способу мислення багато розповідають викладачі Каліфорнійського університету в своєму найпопулярнішому у світі онлайн курсі "Як навчити вчитися".

Вони стверджують, що такий спосіб мислення є критично потрібним для креативних рішень і кращого запам'ятовування.

Режим "розсіяного" мислення обов'язково треба чергувати з так званим "зосередженим" типом мислення, бо він сягає в інші, незадіяні в зосередженому стані сфери мозку.

Режим "розсіяного" мислення ми свідомо вмикаємо під час робочих мозкових штурмів, коли обмінюємось різними - до найдивніших - думками й ідеями, які здатні надихнути колег на дуже креативну назву чи рішення проблеми.

Тож творчому мисленню потрібен постійний розвиток і джерело енергії, широта поглядів, оптимізм, а також відпочинок. Надихайтесь!

# data[].attributes.attachment_link.title
7 способів розвивати творче мислення дитини

# data[].attributes.attachment_link.description
Нерідко батькам би хотілося, щоб їхні діти були креативними. Знаходили нестандартні рішення проблем, вільно себе почували у всіх сферах мистецтв, мали відчуття стилю і займалися цікавою справою, до якої підходили творчо. Але не менше хочеться, щоб діти слухали нас і вчителів, слідували чіткому розпорядку дня і правилам, не створювали нікому проблем, не відволікали від важливих справ і навіть одягалися так, щоб милувати наше око.

# data[].attributes.headline
Молодший школяр: психологічні основи навчання та виховання

# data[].attributes.subject
Молодший школяр: психологічні основи навчання та виховання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Контрольні запитання:

1. Загальна ситуація розвитку й основні новоутворювання молодшого школяра.

2. Проблеми адаптації дитини до школи.

3. Особливості навчальної діяльності молодшого школяра.

4. Психологічний зміст шкільної оцінки в період молодшого шкільного віку.

5. Необхідність гри при навчанні молодших школярів. Технологія оцінювання.

6. Мотиви навчання молодших школярів і шляхи їх формування.

7. Причини шкільної неуспішності в молодших класах.

8. Особистість молодшого школяра. Формування мотиву досягнення успіху та мотиву ухиляння від невдачі.

9. Спілкування молодшого школяра з дорослими й однолітками.

10. Дитячі маніпуляції у спілкуванні: причини, що породжують їх, і способи реагування.
Основні лінії розвитку в молодшому шкільному віці
Провідна діяльність у молодшому шкільному віці - навчальна. Основні потреби привносяться з періоду дошкільного дитинства, а саме:

зберігається потреба у грі, особливість якої в цей період полягає в тому, що дитина може грати саму себе, прагнучи до позиції, що не вдається в реальності (наприклад, роль "хорошого" учня, якщо в дійсності все навпаки);

зберігається потреба в русі, що часто заважає на уроках; отже, необхідно організовувати у школі відпочинок молодших школярів, щоб на зміні вони "не вимотали" себе, наприклад, нестримною біганиною;

як одна з провідних зберігається потреба в зовнішніх враженнях, що перетвориться в пізнавальну активність дитини;

потреба у спілкуванні, безпосередньо пов'язана з навчальною діяльністю.

Як основну потребу в період початкового навчання виділяють потреба в суспільно значущій діяльності, якою і є навчання у школі.

Основні новоутворювання даного вікового періоду пов'язані з подальшим розвитком і вдосконаленням довільності дій, тобто самоконтролем, виникненням рефлексії та внутрішньої позиції.

Особливості мислення: переважає наочно-образне мислення з елементами абстракції; іде подальший розвиток внутрішнього плану дій; до кінця періоду доступне усвідомлення своїх власних розумових операцій, що надають допомогу в самоконтролі. Розвитку мислення сприяє міркування вголос.

Емоційна сфера: у цілому період молодшого шкільного віку - це період підвищеної емоційності, що трохи знижується до третього класу. У цьому віці дитина вже може усвідомлювати й контролювати свої емоційні стани, наприклад, хвилювання, гнів і т. п. (це, звичайно, не повний, а частковий контроль). У молодшому шкільному віці вже спостерігається досить чітка диференціація почуттів (естетичні, моральні, інтелектуальні й ін.). У цей же період для дітей характерні вразливість і сугестивність. Розвиваються вольові якості дитини: довільність витримки (наприклад, дитина вже може підкорятись розпорядку), наполегливість.
Особливість життєвої ситуації
Особливість життєвої ситуації молодшого школяра полягає в тому, що дитина поступає у школу, у результаті чого міняється весь уклад її життя. Відбувається зміна режиму дня. Дитина зіштовхується з одноманітністю й необхідністю організовувати своє дозвілля після школи. Виникає додаткове стомлення від напруженої розумової діяльності. Складаються нові позасімейні відносини - з учителем, а потім і з однокласниками. У загальношкільній ситуації молодші школярі почуваються безпомічними.

Незважаючи на те, що дитину, як правило, готують до навчання у школі, сама шкільна ситуація є стресовою, і для адаптації до неї дитині необхідний якийсь час. Проявом такої реакції на стрес може стати різка зміна в поведінці дитини: оживлені й радісні діти стають пригніченими, а спокійні - занадто збудженими. Увага дітей у цей період характеризується крайньою нестійкістю й вузькістю (наприклад, дитина може бути цілком поглинена діями вчителя і не зауважувати нічого іншого). Зустрічаються й деякі розлади пам'яті: діти можуть забути обличчя вчителя, розташування класу, своєї парти тощо. У міру звикання дитини до школи вони зникають.

Навчання молодшого школяра

Організація навчальної діяльності. Насамперед варто помітити, що основними труднощами для дітей, які поступили у школу, є режим, нові відносини та вимоги. У період адаптації важливо використовувати додаткові моральні стимули до навчання (похвалу, заохочення тощо) і по можливості звести до мінімуму покарання.

Особливістю навчання молодших школярів є необхідність включення в навчальну діяльність ігор (дидактичних, предметних, спортивних та ін.).

У темі, присвяченій проблемам навчальної діяльності, ми вже вказували, що з позиції психоаналізу вступу дитини у школу збігається з початком латентної фази розвитку, коли дитина відкрита для пізнання світу поза родиною.

Якщо ж дитина не має особистої автономії, тобто в неї не завершився "сімейний роман", то вона включає в цей роман учителя, у результаті чого навчальна діяльність підмінюється навчальною поведінкою: дитина прагне не до знань, а до завоювання любові значущого дорослого й використовує результат навчання для задоволення відповідної потреби.

Перебороти цей феномен можна, поступово знайомлячи дитину з елементами навчальної діяльності, оскільки на відміну від комунікативної діяльності вона нецілісна.

У початковій школі дитина опановує чисто виконавські елементи навчальної діяльності. Потім учню може пропонуватись оволодіння наступним елементом навчальної діяльності, а саме контролем. У цьому віці краще використовувати зовнішній контроль з боку дорослого (учителя) та самоконтроль.

Можна застосовувати і взаємний контроль, але не між однолітками, а між учнем і вчителем або батьком. Наприклад, можна використовувати такий прийом: батько заводить собі окремий зошит, у якому зазначені клас та ім'я батька, і виконує в ньому домашні завдання дитини, але обов'язково робить помилки, дитина ж червоним олівцем виправляє помилки та ставить оцінки.

Функція батька: стежити, щоб дитина не допускала помилки, не підказуючи, а виражаючи сумнів і невпевненість. Після виправлення всіх помилок дитина переписує домашнє завдання до себе в зошит. Мотивація до такої гри зберігається в дитини на 1-2 місяці, чого цілком вистачає, щоб зрушити ситуацію з домашніми завданнями з мертвої точки та передати дитині елементарні навички контролю.

Щось подібне можна організувати й у класі, наприклад, з написанням диктанту. Коли-небудь діти, як звичайно, пишуть диктант. Потім учитель каже: "Зараз я напишу диктант на дошці, але врахуйте, що я можу робити помилки".

Спочатку вчитель допускає "легенькі" помилки, які діти весело виправляють хором, а потім розглядаються важкі випадки з коментарем: "Подивіться уважно у свої зошити, може, у вас тут помилка". Рівень помилок поступово підвищується. У такий спосіб діти перевіряють вчителя й самих себе. Якщо діти виправили всі свої помилки, то оцінка не знижується, що підкріплює дію контролю й довільну увагу, необхідність же в роботі над помилками відпадає.
Можливі труднощі при навчанні
Іноді в початковій школі в дітей можуть виникати проблеми при навчанні читанню та письму, особливо це стосується шестирічок. З одного боку, це можна пояснити тим, що їх периферична нервова система не підготовлена до виконання таких інтелектуальних задач, як читання і лист.

Так відбувається, коли в організмі дитини бракує мієліну, з якого утворюється оболонка, що покриває нервові закінчення та сприяє проходження нервових імпульсів, від чого залежить здійснення мускульних рухів.

Оскільки мієлінізація поширюється від голови вниз і від центральної нервової системи до периферичної, контроль довгих м'язів рук і координації дрібних мускулів пальців стає доступним не відразу. Від координації рухів пальців залежить можливість здійснення такої операції, як письмо. В останню чергу мієлінізації піддається зоровий апарат, що також має найважливіше значення при освоєнні навичок читання й письма.

Ще один аспект психологічних труднощів, пов'язаних із навчанням читанню: дитині важко відразу починати читати вголос, а саме така практика існує у школі. Помітимо, що при цьому дитина має:

читати правильно, виразно й бажано швидше;

устигати усвідомити зміст прочитаного;

розуміти та переживати, що її читання цілком контролюється ззовні і що кожна помилка буде помічена й оцінена.

При такій установці дитині важко одержати задоволення від читання, і вона може несвідомо почати вважати, що читання потрібне дорослим, а не їй. Труднощі й напруженість процесу читання можна частково зняти іншою установкою: "Ти спочатку прочитай "про себе" і для себе, а потім повтори вголос для мене". Тоді дитина читає двічі, і внутрішня дія, "дозрівши" усередині, проявляється в готовому вигляді "зовні" для іншого.

Однією з причин проблем навчання може бути погана пам'ять. У таких дітей треба формувати й розвивати мнемічну діяльність, тобто варто навчати їх спеціальним прийомам запам'ятовування.

Інші проблеми навчання з'ясовуються при аналізі ігрової й конструкторської діяльності дитини. У цьому випадку важливо визначити "найближчу зону розвитку", тобто з'ясувати те, що вона у стані зрозуміти та засвоїти сама при мінімальній допомозі дорослого.
Причини зниженої здатності до навчання
Причинами низької здатності до навчання можуть виступати багато факторів спадкоємного характеру та пов'язані з особливостями середовища, в якому дитина росла. Дуже важко простежити вплив кожного фактора окремо.

Одна з причин зниженої здатності до навчання може бути обумовлена тим, що в дитинстві дитина не чула регулярно дорослу мову, у неї не було іграшок, книжок, головоломок, що розвивають сенсорний апарат, дитині не допомагали зрозуміти незрозуміле, не пояснювали суті речей. Це в цілому призводить до порушення в ендокринній системі, що забезпечує правильний розвиток мозку та центральної нервової системи.

Таким чином, якщо дитина не може опанувати те, що прийнято опановувати в суспільстві до якогось визначеного строку, то виникають своєрідні ножиці: дитина зіштовхується з проблемами, що впливають на її емоційну й мотиваційну сфери і які вирішити згодом важко.

У дитини зі зниженою здатністю до навчання виникає маса проблем: інші діти відштовхують її від себе; учителі їй менше симпатизують; на суспільному поприщі успіхів також не більше. Як наслідок, розвивається низька зарозумілість, що руйнує сприйняття власного "я".
Деякі рекомендації з роботи з дітьми зі зниженою здатністю до навчання
Найголовніша порада для таких дітей та їхніх батьків - учитись читати, тому що вміння читати - найважливіша навичка серед тих, що формуються у школі. Якщо вчитись читати не допомагають учителі, то це повинен зробити хтось інший: батько або репетитор. Краще раніше надати в цьому індивідуальну допомогу, не відкладаючи до 4-5-го класу, щоб дитина не встигла відчути приниження та прийняти роль невдахи.

Допомагаючи дітям, треба пам'ятати, що успіх народжує новий успіх, і кращий стимул для відстаючих - усвідомлення своїх досягнень у навчанні. Необхідно підтримувати в дитини віру в себе в навчанні, демонструвати їй очікування кращого результату й виявляти індивідуальну увагу в період усієї навчальної роботи.
Шкільна неуспішність та її причини
Серед причин шкільної неуспішності А. Леонтьєв, О. Лурія й А. Смирнов виділили об'єктивні (непосильний обсяг знань, недосконалість методів навчання тощо) та суб'єктивні, обумовлені індивідуальними особливостями учнів. Серед невстигаючих дітей автори виділили такі групи:

1. Педагогічно запущені діти - це діти, з якими мало займаються. У них не сформовані мотиви навчання. Немає навичок і вмінь учитись. Розумова сфера таких дітей, як правило, не деформована, але відносини з навчанням не складаються саме в силу перерахованих вище причин.

2. Розумово відсталі діти - це діти, які в дитячому або ранньому дитячому віці перенесли яке-небудь захворювання, що зупинило нормальний розвиток мозку. Такі діти здатні засвоювати елементарні навчальні знання й навички, але зовсім не здатні до узагальнення й абстрагування. Власне, таким дітям необхідне навчання, організоване спеціальним чином.

3. Ослаблені діти (церебро-астенічного типу). Головна проблема таких людей - слабка нервова система й обумовлена нею низька працездатність. Ослаблені діти не можуть відповідати обсягу тих навантажень, які мають місце в сучасній школі. Ці діти практично не можуть (не у змозі) повноцінно працювати на останніх уроках. Загальна ж працездатність зберігається в них протягом 20-30-ти хвилин уроку, коли матеріал може засвоюватись якісно. Потім різко наростає стомлення й відкривається все, що вимагає сприйняття та переробки.

Відповідно, у залежності від того, до якої групи відноситься невстигаюча у школі дитина, необхідно приймати адекватні заходи допомоги. У сучасній школі перша група невстигаючих дітей найчисленніша.

Серед причин неуспішності дітей у школі М. Мурачковський виділяє додатково: несформовані відносини дитини з учителем і неуспіх (наприклад, негативна оцінка), що породжує страх невдачі.

Цей автор виділив кілька типів і підтипів невстигаючих дітей:

1-й тип. Діти, в яких низька якість розумової діяльності поєднується з позитивним ставленням до навчання та збереженням "позиції учня".

1-й підтип. Діти, в яких неуспіх у навчанні компенсується успіхом у практичній діяльності.

2-й підтип. Діти, в яких такої компенсації немає, а отже, важче виробити адекватну самооцінку.

Корекційна робота: необхідно розвивати розумову діяльність, якості розуму та самостійність.

2-й тип. Діти, в яких висока якість розумової діяльності поєднується з негативним ставленням до навчання та частковою або повною втратою "позиції учня".

1-й підтип. Діти, які компенсують неуспіх у школі якоюсь інтелектуальною діяльністю (читанням, наприклад);

2-й підтип. Діти, неуспіх яких обумовлений негативними установками, які сформувалися стосовно вчителів і школи. Як правило, компенсацією в даному випадку служить зв'язок з іншим колективом (вуличною компанією, наприклад).

Корекційна робота дуже складна, тому що необхідно змінити внутрішню позицію дитини, сформувати нове ставлення до навчання. Додаткові заняття успіху не дають.

3-й тип. Діти, в яких низький рівень розумової діяльності поєднується з негативним ставленням до навчання. основні труднощі тут полягають у тому, що викликати інтерес до навчання можна тільки за допомогою "легеньких" завдань, які дитина у стані виконати, але для розвитку інтелекту необхідні "важкі" завдання.

Корекційна робота поетапна: спочатку треба зацікавити дитину, а потім переходити до більш складних задач, тому що найбільш лабільна мотиваційна сфера.

Стосовно шкільної неуспішності варто зробити ще одне зауваження: необхідно розділити поняття "невстигаючі діти" та "діти зі зниженою здатністю до навчання", тому що корекційна робота з ними буде різною.

Також варто пам'ятати, що найвищий рівень навченості людини приходиться саме на дошкільний і молодший шкільний вік, тому необхідно як можна повніше використовувати можливості цього періоду.
Мотиви навчальної діяльності молодших школярів
Під впливом нової провідної діяльності (навчання) у молодших школярів головними стають мотиви навчання.

Пізнавальні мотиви пов'язані зі змістом та оволодінням способами навчальної діяльності. Нагадаємо, що мотиви навчання поділяють на провідні (виникають у самому процесі навчання й пов'язані зі змістом і формами навчальної діяльності) та другорядні (лежать за межами навчального процесу). Останні поділяються на широкі соціальні й вузькоособистісні (А. Леонтьєв).

Ці мотиви формуються під впливом похвали, думки вчителя, шкільної оцінки, а також залежать від думки однолітків і дорослих.
Динаміка мотивів у молодших школярів
У міру оволодіння навчальною діяльністю в дитини формуються мотиви навчання: інтерес до способів діяльності (читання, малювання тощо) і до самого навчального предмета.

У 1-у класі інтерес дитини спрямований на предмети, де вона діє практично (малювання, праця, фізкультура).

У 2-у класі коло улюблених предметів звужується, а до 3-го клас доходить до одного-двох предметів, що захоплюють своїм змістом. У 3-у класі важливий фактор стимулювання в навчанні - думка класного колективу. Позитивні або негативні мотиви навчання в цей період багато в чому залежать від "загального настрою класу".

Для формування мотивації навчання необхідно пам'ятати, що цілі навчальної діяльності повинні бути ясними та чіткими, даватися з початку роботи й суворо окреслюватися за обсягом, тому що в молодших школярів спонукальна сила мети протилежно пропорційна обсягу цікавої роботи, тобто якщо треба зробити занадто багато - мета не працює.
Роль і значення оцінки в мотивації молодшого школяра
Безпосередній зв'язок між оцінкою та знаннями в молодшому шкільному віці встановлює багато хто, але всі хочуть працювати "на оцінку". Шкільна оцінка виражає й оцінку знань учня, і суспільну думку про нього.

При підміні навчальної діяльності навчальною поведінкою дитина прагне до оцінки не заради знань, а заради підтримки свого престижу (або заради одержання любові вчителя), тому вона може використовувати й неприйнятні шляхи для одержання бажаного результату.

Із психологічної точки зору шкільна оцінка для дитини - це стрес. Тому так популярно безоціночне навчання в початковій школі. Мета такого навчання - знизити тривожність у дітей, тому що саме вона, а не інтерес, стає мотиваційною основою навчальної діяльності.

При навчанні з оцінками важливо, щоб оцінки мали зміст показника рівня знань і вмінь, а не оцінки особистості.
Динаміка мотивів шкільної оцінки
У 1-2-му класі діють скоріше зовнішні мотиви, що мають на меті забезпечити добре ставлення до себе з боку близьких (1-й клас: "Хочу, щоби ставили оцінки, якщо буде "4" або "5", мама відпустить погуляти"; 2-й клас: "Хочу одержати "4" або "5", тому що тоді мама скаже: "Який ти у нас хороший"). У 3-му класі вступають у дію внутрішні мотиви, завдяки яким дитина прагне одержати більш чітке уявлення про свої успіхи та проблеми ("Хочу одержати оцінку, щоби знати, що я заслужив - "5" чи "2").

Нагадаємо, що приблизно до 8-12-ти років значимим фактором при оцінюванні досягнень дітей стають здібності. Невдача на тлі значних зусиль сприймається дитиною з негативними ефектом, тому що приводить до висновку про недостатні здібності.
Основні принципи індивідуальної допомоги дитині у школі та вдома (за О. Луньковим)
1. Допомога повинна здійснюватись у поточній ситуації, наприклад, при виконанні завдання додому, щоби підтримувати мотивацію дитини.

2. Давати дитині відчувати любов незалежно від шкільних успіхів.

3. Обмежити час занять до півтори годин, але проводити їх з повною віддачею.

4. Виключити оцінні висловлення.

5. Ураховувати природні темпи дитини.

6. Розвивати усне мовлення й максимально використовувати розумову енергію дитини. Для цього дорослий повинен узяти на себе "чорнову" роботу, наприклад, писати завдання за дитину, дозволяючи їй тим самим сконцентрувати сили на рішенні задачі в умі.

7. Необхідно включити в навчання елементи гри.
Виховання молодшого школяра
У період навчання в початковій школі відбувається подальше становлення та зміцнення характеру дитини. Формування якостей характеру пов'язано з подоланням труднощів у предметній діяльності та спілкування. При виборі виду діяльності для дитини необхідно поступово переходити від просто цікавої до менш цікавої, але більш вартої діяльності; ступінь труднощів при цьому повинен зростати. Спочатку діяльність пропонують дорослі, а потім дитина сама повинна переходити до вільного вибору.

Для зміцнення характеру дитини у спілкуванні бажано включати її в сюжетно-рольові ігри, де вона повинна буде пристосовуватись до індивідуальних особливостей інших дітей. Краще, якщо як партнери по спілкуванню будуть виступати діти, які істотно відрізняються один від одного, тому що це вимагає різної міжособистісної поведінки. Крім того, необхідне ускладнення задач, які розв'язуються при взаємодії з іншими дітьми.

Дуже важливо, щоб у цьому віці діти брали участь у домашній праці, де вони одержують необхідні вміння й навички для майбутнього життя (догляд за помешканням і тваринами, навички самообслуговування й ін.).

Обов'язково, щоб у дитини був "свій" куточок удома, де вона зможе почувати себе хазяїном. Поступово ініціативу у справах треба передавати дитині, до підліткового віку в неї повинні сформуватись необхідні життєві знання, уміння й навички.

У період молодшого шкільного віку йде активне формування внутрішньої позиції та ставлення до себе. Уявлення про себе формується у процесі оцінної діяльності самої дитини та її спілкування з іншими людьми. Молодший школяр уже цілком може описувати себе в соціальних термінах: приналежність до визначеної соціальної групи, статі, вичленовувати свої індивідуальні якості, що відрізняють її від інших.

Загальна тенденція в цьому віці: від переоцінки себе - до більш адекватного ставлення до себе, тобто поступово підвищується критичність до себе. Якщо в 1-2-му класі дитині ще недоступна оцінка власної особистості в цілому, то до 3-го класу це стає можливим. Умовно можна виділити кілька рівнів уявлення про себе:

1) Уявлення дитини про себе адекватне та стійке (дитина може назвати узагальнені якості особистості, уміє аналізувати свої вчинки та діяльність; більше орієнтується на знання, ніж на оцінку дорослих; швидко отримує навички самоконтролю);

2) Неадекватне й нестійке ставлення до себе (не може виділити свої істотні якості; не може аналізувати свої вчинки; потрібне керівництво у формуванні навичок самоконтролю);

3) Уявлення дитини про себе містять характеристики, дані іншими (особливо дорослими); немає прагнення заглянути у свій внутрішній світ; нестійкість уявлення про себе; невміння орієнтуватись у практичній діяльності на свої об'єктивні можливості.

Експериментально в молодших школярів виявлені такі види самооцінки:

1. Стійка занижена - зустрічається вкрай рідко.

2. Адекватна - діти добрі, активні, мають почуття гумору, різноманітні інтереси і самостійно можуть шукати помилки у своїй роботі.

3. Висока адекватна - діти максимально самостійні й упевнені в успіху.

4. Неадекватна занижена - як правило, діти мовчачи шукають помилки в роботі або відмовляються перевіряти її; діяльність інших схильні переоцінювати; непевність особливо відчувається у планах на майбутнє. Має місце схильність занурюватись у себе, вишукувати слабкості й зосереджуватись на них. Підвищений самокритичність. Від справ очікують невдачі. Ранимі, тривожні, соромливі, боязкі.

Корекція: треба постаратись переключити таку дитину із самого себе на справу. Можна використовувати прийом гарантованого успіху (наприклад, у позакласній роботі), тому що цей статус буде працювати через самооцінку в інших видах діяльності.

5. Завищена самооцінка: діти переоцінюють свої можливості, результати діяльності й особисті якості. Після неуспіху наполягають на своєму або переключаються на найлегшу задачу. На цій основі легко формуються зарозумілість, снобізм, безтактність. Згодом людина не допускає у свідомість наявність у себе слабкості й невміння. Завищена самооцінка дуже важко перебудовується.

Стійка самооцінка формує рівень домагань (Л. Славіна). У молодших школярів існує тенденція зберігати самооцінку й рівень домагань. Стійка, звична самооцінка, у свою чергу, накладає відбиток на всі сторони життя дитини.

На розвиток особистості молодшого школяра великий вплив справляють оцінка вчителя і, звичайно ж, позиції батьків. Насамперед це стосується формування мотивації досягнення або ухиляння від невдачі.

У молодшому шкільному віці в мотиваційній системі дитини складаються пріоритетні мотиви поведінки: мотиви успіху, прагнення до досягнень або мотиви ухиляння від невдач і "провалу".

Дитина, а згодом і дорослий, з домінуванням мотиву досягнення намагається реалізувати себе в житті повною мірою: "іде вперед" до мети, не боїться помилок, переборює труднощі й бере на себе усю відповідальність за все, що з нею відбувається.

Домінування мотиву ухиляння від невдачі визначає в поведінці людини такі особливості, як страх помилки, острах через це розкрити свій потенціал особистості та здібностей, відхід від відповідальності, ухиляння від труднощів і т. п. Такі люди живуть під девізом "Головне бути не першим, а головне бути не останнім".

Вирішальну роль у формуванні того чи іншого мотиву в людині відіграють поведінка та ставлення матері до дитини.
Умови формування мотиву запобігання невдачі
Позиція матері:

1. При оцінці досягнень дитини орієнтується на їх відповідність середнім соціальним нормам, а не на досягнуті результати чи встановлені норми. Для неї важливіше, чи відповідають успіхи дитини досягненням інших дітей; її не цікавлять прикладені дитиною зусилля або минулі досягнення.

2. Мало рахується з бажаннями самої дитини, здійснює твердий контроль, рідко спонукає до самостійної діяльності та прийняття незалежних рішень; допомагає дитині не у формі порад, а шляхом прямого втручання в її діяльність; нав'язує свою думку.

3. Скаржиться на відсутність здібностей у дитини і часто апелює до здібностей як способу пояснення успіхів своєї дитини. Дорікає дитині не тільки за відсутність здібностей, а й за дефіцит старання, а успіхи відносить на рахунок легкості завдання.

4. Рідко хвалить дитину за досягнення, а невдачі викликають у неї докори й незадоволення.
Особливості спілкування молодших школярів
У молодшому шкільному віці діти, як правило, є прекрасними маніпуляторами. Зрозуміло, цьому них учать дорослі. Дуже часто головний вербальний підхід до виховання проявляється у словах: "Ти повинен", що розпадається на варіанти: "Ти можеш", "Ти не можеш", "Ти не хочеш", "Тобі треба" тощо.

Щоб керувати і маніпулювати дітьми, батьки можуть використовувати наступні прийоми (за Е. Шостромом. Детально про вчіння Еверетта Шострома можна прочитати в часописі видавництва "Плеяди" "Відкритий урок: розробки, технології, досвід" за поточний рік, - Ред.):

1) формування почуття провини ("Твоя поведінка доведе мене до серцевого приступу");

2) залякування нелюбов'ю оточуючих ("Що подумають люди, якщо довідаються про тебе таке...");

3) (найдійовіше) використання любові ("Я просто не можу тебе любити, раз ти так поводишся"). Сюди ж можна віднести всі дванадцять "батьківських директив", які ми наводили раніше.

У відповідь на маніпуляції дорослих діти використовують свої маніпулятивні прийоми, приклади яких ми наводимо нижче:

1. Маленька ганчірка. Увесь час погане себе почуває, навіть готовий цілий день провести в ліжку, ледве волочить ноги, аби всіх змусити робити за себе всю роботу. Використовує нерішучість, крайню безпорадність, хронічну безпам'ятність і неуважність. Виконує роль безпомічного, а насправді розумний і хитрий.

Із такою дитиною треба поступати так: чітко відокремлювати її реальний стан від удавання й показати їй, що вона не безпомічна.

2. Маленький диктатор. Керує дорослими за допомогою надутих губ, упертості, неслухняності, тупання ногами. У нього немає часу для повсякденної роботи.

Такій дитині треба показати, що кожний має право бути собою й не повинен робити за іншого нічого, якщо той може справитися самостійно.

3. Маля-лисиця. Це плаксій, який відкрив, що сльози оплачуються увагою. У школі він це використовує цілком: зі складного уроку можна піти, пославшись на біль у животі. Це майстер провокувати співчуття до себе.

У такій дитині треба розглянути всепоглинаючий стан залежності та слабкості. Можна попросити її виконати низку нескладних доручень (скласти ліжко, сходити в магазин) і всі вчинки нагороджувати теплотою та схваленням.

4. Жорстоке маля. Як правило, така дитина має насильницький темперамент. Вона штовхається, задирає, обзиває, плює, щипає, б'ється. Вона ненавидить авторитети: учителів і батьків. Упевненість у неї швидко переростає в самовпевненість й абсолютну віру у свої сили.

У такої дитини необхідно розвивати потенціал симпатії та підтримки на противагу ненависті та страху. У неї насправді панує страх залишитись непоміченою. Її треба підтримати, коли вона робить хороший учинок, і демонструвати їй, що зовнішня впевненість - це внутрішня опора, а не тиск на інших.

5. Малий-змагатель. Він прагне завжди бути першим. Часто це проявляється там, де ростуть два хлопчики. Школа - кращий полігон. Батьків, братів та однокласників - усіх він сприймає як суперників. Для нього перемогти важливіше, ніж просто жити. Поступово згубний марафон змагання викликає безсоння. Дитина не може розслабитись і перестати перемагати. Постійне джерело страху - усі оточуючі, хто добре справляється з навчанням, робить успіхи у спорті, танцях та ін.

Цій дитині треба показати: чим більше людина прагне перемогти інших, тим менше вона вірить у себе. У такої дитини необхідно формувати почуття самопідтримки.

Вербальні маніпулятивні прийоми діти застосовують не тільки до дорослих, а й по відношенню один до одного. До другого-третього року навчання в дітей формуються більш тісні контакти з однолітками на основі спільної діяльності (навчальної, спортивної, громадської), поступово ділові зв'язки підкріплюються моральною оцінкою поведінки кожного.

В основі контактних дружніх угруповань лежать особисті відносини. У таких "малих" групах є свої лідери й уся відповідна групова структура. Коли правила малої групи суперечать вимогам класу чи вчителя, виникає "значеннєвий бар'єр", подолання якого є процесом, розтягнутим у часі й пов'язаним із впливом багатьох факторів.

Автор: М. Розенова

# data[].attributes.attachment_link.title
Молодший школяр: психологічні основи навчання та виховання

# data[].attributes.attachment_link.description
Контрольні запитання: 1. Загальна ситуація розвитку й основні новоутворювання молодшого школяра. 2. Проблеми адаптації дитини до школи. 3. Особливості навчальної діяльності молодшого школяра. 4. Психологічний зміст шкільної оцінки в період молодшого шкільного віку. 5. Необхідність гри при навчанні молодших школярів. Технологія оцінювання. 6. Мотиви навчання молодших школярів і шляхи їх формування.

# data[].attributes.headline
Етика спілкування вчителя з учнями

# data[].attributes.subject
Етика спілкування вчителя з учнями

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Проявляти повагу до особистості означає уважно ставитися до неї, виявляти довіру, справедливість, доброзичливість, увічливість. З повагою несумісні насильство, порушення прав і свобод, жорстокість, приниження. У ставленні до дітей надзвичайно важливо вміти поєднувати вимогливість і повагу.

Співчувати дитині - означає поділяти її радість чи сум, захоплюватися її успіхами, жаліти у невдачах. З поняттям "співчуття" тісно пов'язане поняття "милосердя", що може бути визначене як діяльне прагнення допомогти кожному, хто має в тому потребу.

Поняття "любов" сучасні мислителі здебільшого розглядають як відповідальність Я за Ти, прийняття однією людиною іншої з усіма її радощами, болями та сподіваннями.

Любов педагога до дітей - одна з головних передумов досягнення належної результативності виховання через те, що має величезну силу позитивного впливу. Якщо ж педагог не любить дітей, він не зможе захопити їх своїми інтересами, прагненнями, зрозуміти їхню душу.

Видатний педагог В. Сухомлинський, формулюючи побажання молодим учителям, писав: "Необхідно, щоб виховання дітей, любов і повага до них і дружба з ними - щоб усе це було самою суттю вашого духовного життя, мій друже". Він мав на увазі не сюсюкання й не захвалювання, не вседозволеність, а мудру людську любов, одухотворену глибоким знанням людського, розумінням усіх слабких і сильних сторін особистості - любов, що застерігає від нерозсудливих учинків і надихає на вчинки чесні, благородні, любов, що вчить жити; любов, у якій поєднується сердечна ласка з мудрою суворістю й вимогливістю.

Чемність - форма взаємовідносин між людьми, яка включає в себе такі людські прояви, як уважність, готовність стати в пригоді кожному, хто цього потребує. У житті можуть зустрічатися ситуації, коли ми вимушені мати справу з людиною, котра з різних причин не заслуговує на повагу. Але це не дає нам права принижувати її. Треба за всіх обставин залишатися чемним. Чемність має декілька відтінків: коректність, люб'язність ґречність, делікатність.

Коректність - це здебільшого офіційна, суха чемність, уміння "тримати себе в руках" у будь-яких ситуаціях, навіть конфліктних. Проявляти коректність - означає зберігати свою гідність і свого партнера зі спілкування.

Люб'язність - чемність, у якій виразно проявляється прагнення бути приємним і корисним іншому. Люб'язна людина - це людина привітна, увічлива, з якою приємно вступати в контакт, вислуховувати її поради.

Ґречність - вища міра вияву ввічливості, яка завжди має проявлятись у спілкуванні зі старшими людьми.

Делікатність - чемність, що виявляється педагогом особливо м'яко, чутливо стосовно неврівноважених, уразливих, егоїстичних, навіть злих дітей. Часто це діти з проблемних чи неповних родин, де панують жорсткі взаємини, відсутній емоційно-позитивний мікроклімат.

Тактовність - почуття міри, котрої слід дотримуватися у стосунках з іншими людьми. Для її належного прояву педагогові необхідно:

уміти відчувати ту межу, за якою в дитини, колеги чи в когось із батьків може виникнути образа;

не робити зауважень у присутності інших людей;

не ставити запитань, що можуть викликати біль у співрозмовника або поставити його в незручне становище.

Тактовність - надзвичайно важлива умова та обов'язкова ознака педагогічної культури. Вона передбачає чутливість до переживань іншої людини і здатність рахуватися з нею по доброті, а не заради власного благополуччя.

Точність - уміння цінувати своє слово, не кидати його на вітер, тобто виконувати те, про що обіцяли.

Скромність - уміння зіставляти власну самооцінку з думкою інших, не переоцінювати себе, свою значимість.

Вищеназвані гуманістичні норми моралі є критеріальними показниками етики спілкування вихователя, учителя з дітьми (звичайно, за умови засвоєння їх на належному рівні).

Декларативними можуть виявитися цінності, не підкреслені практичними (учинковими) уміннями. Якщо діти не сприймають школу як "інститут любові", стає очевидним, що проголошувана цінність любові до дітей виявляється не підкріпленою відповідними моральними надбаннями вчителів.

В основу етики педагогічного спілкування також має бути покладений принцип плюралізму. Він полягає в умінні та можливості толерантно ставитись до світогляду, переконань, позицій, думок і почуттів інших людей, не ображати, не принижувати їхню гідність, визнавати, що кожна людина може змінитись, якщо вона помиляється, має можливості для морального зростання. Це терпимість, толерантність, яка допомагає гуманізувати міжособистісні стосунки, робить їх людяними, природними, невимушеними, доброзичливими; це передумова для плідного співробітництва між людьми, визначальна умова для реалізації плюралізму думок, установлення діалогу; це гуманне ставлення до представників інших традицій та моральних звичок, вірувань.

Неабияке значення для розв'язання зазначеної проблеми має врахування принципу доцільності, зручності, що орієнтує на вибір і творче застосування етичних норм і правил спілкування в нестандартних ситуаціях. Упроваджуючи його у виховний процес, педагогам слід пам'ятати, що зручно та приємно має бути не лише самому собі, а й тим людям (дітям і дорослим), з якими доводиться спілкуватись.

Для вчителя керівництвом до дії має стати і принцип краси або естетичної привабливості спілкування. Етичні правила цього процесу тісно пов'язані з естетикою, виростають з її вимог. Адже краса - сестра добра, моральності. Естетичні та моральні оцінки тісно переплітаються, коли йдеться про людину, її характер, учинки. Але вони можуть і не співпадати. Буває, що увага до людини, послуги їй можуть бути обезцінені неестетичною формою вираження. Позитивне ставлення як до дорослих, так і до дітей має бути гарно оформленим за допомогою привітності, сердечності і т. ін. Насамперед це стосується педагогів.

Зазначені принципи є вихідними для розуміння сутності етики, педагогічного спілкування.

Автор: В. Киричок

# data[].attributes.attachment_link.title
Етика спілкування вчителя з учнями

# data[].attributes.attachment_link.description
Проявляти повагу до особистості означає уважно ставитися до неї, виявляти довіру, справедливість, доброзичливість, увічливість. З повагою несумісні насильство, порушення прав і свобод, жорстокість, приниження. У ставленні до дітей надзвичайно важливо вміти поєднувати вимогливість і повагу. Співчувати дитині - означає поділяти її радість чи сум, захоплюватися її успіхами, жаліти у невдачах.

# data[].attributes.headline
11 ефективних способів допомогти дитині повірити в себе

# data[].attributes.subject
11 ефективних способів допомогти дитині повірити в себе

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Батьки часом почуваються "командою підтримки", такими собі фахівцями з чірлідингу. Вони вигукують на дитячих ранках та шкільних виставах, хвалять за оцінки та успіхи у спорті, за допомогу вдома. Тати й мами вважають, що підвищують самооцінку за простою схемою: дитина щось добре зробила, реакція має бути такою, щоб вона почувалася прекрасно. Усім приємно, здається, усе йде добре. Але автор книги "Діти все чують. Дев'ять речей, яким ви маєте навчити свою дитину" Джим Тейлор так не вважає. Натомість він зібрав поради від найбільш просунутих батьків. Ми переклали найважливіші поради зі статті видання Today's Parent.

Навіть найменші можуть допомагати батькам готувати їжу, накривати на стіл, заправляти ліжка. Розбита тарілка - дрібниці порівняно з внеском у формування здорової самооцінки. Діти мають бачити, що вони роблять реальні, корисні іншим речі, їхній внесок цінують, вони мають змогу продемонструвати компетентність.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аліна Мірошнікова

# data[].attributes.attachment_link.title
11 ефективних способів допомогти дитині повірити в себе - журнал | "Освіторія"

# data[].attributes.attachment_link.description
Батьки часом почуваються "командою підтримки", такими собі фахівцями з чірлідингу. Вони вигукують на дитячих ранках та шкільних виставах, хвалять за оцінки та успіхи у спорті, за допомогу вдома. Тати й мами вважають, що підвищують самооцінку за простою схемою: дитина щось добре зробила, реакція має бути такою, щоб вона почувалася прекрасно.

# data[].attributes.headline
Чому варто знати свої риси характеру?

# data[].attributes.subject
Чому варто знати свої риси характеру?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уявлення про характер

Тема характеру особистості віддавна обговорюється філософами, політичними та релігійними діячами та широким загалом. Існує безліч уявлень про характер: деякі пов'язані з репутацією, інші апелюють до рівня моральності або зводять поняття характеру до певної однієї риси, як то чесність або цілісність.

Побутує думка, що характер є чимось постійним та незмінним. Таке сприйняття базується на традиційних уявленнях таких соціальних інституцій як школи, релігійні групи, спортивні організації тощо.

Наукові дослідження характеру

Дослідження характеру не становили предмету серйозної наукової діяльності поки на початку 2000-х років вчені не почали досліджувати характер ґрунтовно. Стартував 3-річний проект за участю 55-ти видатних вчених, присвячений вивченню рис характеру в усі часи. Результатом цього проекту стала розробка класифікації сильних рис характеру та чеснот VIA Character (Peterson & Seligman, 2004). З тих пір сотні статей на цю тему було опубліковано у багатьох країнах світу.

Висновки

Один із ключових висновків дослідження характеру полягає в тому, що кожна людина має певний набір рис характеру. Згідно класифікації VIA Character, було виокремлено 24 основні сильні риси характеру. Кожна риса проявляється у різному ступені, завдяки чому утворюється унікальний профіль особистості. Характер множинний, отже не можна зводити сильні риси характеру людини до однієї чи кількох ознак.

"Сильні риси характеру та чесноти"

Результати 3-річного проекту на чолі з Петерсоном і Селігманом були викладені у книзі "Сильні риси характеру та чесноти" ( Character Strengths and Virtues), яка вважається одним із найважливіших внесків до психології за останні півстоліття. Ця робота охоплює доробок найвидатніших мислителів та філософів за останні 2 500 років - від Арістотеля і Платона до найбільших світових релігій - і являє собою, мабуть, найвизначнішу спробу в історії переглянути, зібрати, дослідити та класифікувати позитивні якості людей.

Наукова праця "Сильні риси характеру та чесноти" вважається основою науки позитивної психології і залишається однією з найбільш значущих праць у цій сфері. Ця праця привертає інтерес з боку широкого кола професій і дисциплін, серед яких: освіта, управління, консалтинг, психологія, коучинг і багато інших.

Чому варто знати свої риси характеру?

Сильні риси характеру - це позитивні складові особистості, які впливають на спосіб мислення, почуття та поведінку. Вони відображають "справжню" людину - саму її суть. Знання власних сильних рис характеру може виявитись чимось більшим, ніж просто цікавою інформацією, та зробити значний позитивний внесок у ваше життя. Обізнаність щодо власних рис характеру та уміння скеровувати свою поведінку відповідним чином допомагають нам ставати кращою версією себе.

Усвідомлене використання сильних рис характеру допомагає:

Ефективніше справлятися з проблемними ситуаціями

Поглиблювати та вдосконалювати стосунки

Поліпшувати загальне самопочуття

Класифікація сильних рис характеру за VIA

Класифікація сильних рис характеру за VIA складається з 24 сильних рис. Вони поділяються на шість категорій чеснот: мудрість та знання, відважність, людяність, справедливість, поміркованість та духовність. Ці риси характеру відповідають вимогам моралі та охоплюють наші здатності допомагати самим собі та іншим людям.

1. Мудрість та знання - когнітивні якості, які сприяють ефективному набуттю та використанню знань.

Креативність (творче мислення, оригінальність, винахідливість): здатність мислити концептуально і придумувати нові ефективні підходи до вирішення завдань; включає художні досягнення, але не обмежується цим.

Допитливість (цікавість, інтерес та прагнення до новизни, відкритість до нового досвіду): інтерес як самоцінність, що проходить через весь досвід дитини; здатність захоплюватися явищами, темами та предметами, цікавість до спостереження та дослідження.

Критичне мислення: налаштованість на усебічний та багатосторонній аналіз явищ без передчасного перескакування до висновків; вміння справедливо зважувати аргументи та змінювати думку на основі доказів.

Любов до навчання: опанування нових вмінь, тем та сфер знань як самостійно, так і в навчальному закладі; прагнення до систематичного примноження знань Ця риса безумовно пов'язана з допитливістю, але виходить за її межі.

Мудрість: уміння давати мудрі поради іншим; здатність бачити світ, сповнений сенсом як для себе, так і для інших людей.

2. Відважність - емоційні якості, завдяки яким проявляється воля досягати цілі в умовах зовнішнього або внутрішнього протистояння.

Хоробрість (доблесть): здатність не відступати перед загрозами, викликами, труднощами чи то болем; відстоювати справедливість навіть в умовах простистояння; діяти за переконаннями, навіть якщо вони є непопулярними для інших; ця риса включає фізичну хоробрість, але не обмежується нею.

Наполегливість (старанність, працелюбність): вміння доводити до кінця почату справу та досягати результатів, не зважаючи на перешкоди; здатність отримувати задоволення від завершення справ чи завдань.

Чесність (щирість, цілісність): звичка говорити правду у широкому розумінні - як здатність виражати себе та діяти щиро та природньо; не удавати з себе когось іншого; брати відповідальність за свої почуття та дії.

Енергійність (життєстійкість, ентузіазм, бадьорість, енергійність): уміння сприймати життя радісно та енергійно; вкладати у свої справи всю душу та увагу; проживати життя як цікаву пригоду, бути життєрадісним та зацікавленим.

3. Людяність - міжособистісні якості, що включають турботливу взаємодію з іншими та створення дружніх стосунків.

Любов: здатність налагоджувати та цінувати близькі відносини з іншими людьми, уміння співпереживати, ділитися та турбуватися про інших; вміння бути близьким/-ою до людей.

Доброта (великодушність, турбота, піклування, співчуття, альтруїстична любов, люб'язність): уміння робити добрі вчинки іншим людям, допомагати та піклуватися про інших.

Соціальний та емоцiйний iнтелект (емоційний інтелект, особистісний інтелект): уміння розпізнавати емоції та почуття - як власні, так і інших людей; знання про те, як поводитися у різноманітних соціальних ситуаціях та мотивувати інших.

4. Справедливість - громадянські якості, що лежать в основі здорового та продуктивного життя спільноти

Здатність до командної роботи (усвідомлення себе громадянином / громадянкою, соціальна відповідальність, відданість): здатність працювати в команді та бути відданим/-ою їй; готовність вносити свою частку в роботу групи.

Справедливість: здатність сприймати всіх людей однаково відповідно до уявлень про чесність і справедливість; не дозволяти особистим почуттям формувати. упереджене ставлення до інших; надавати кожному однакові справедливі шанси

Лідерство: здатність заохочувати групу, до якої ти належиш, досягати спільних результатів, і при цьому підтримувати з групою гарні стосунки. Організовувати групові активності та брати в них участь.

5. Поміркованість - якості, які застерігають від надмірності.

Уміння пробачати: здатність прощати тих, хто вчинив неправильно; приймати недоліки інших та давати їм другий шанс; не бути мстивим/-ою.

Скромність: уміння дозволяти своїм досягненням говорити самим за себе; не сприймати себе як більш особливого, ніж є насправді.

Розсудливість: помірковане ставлення до своїх рішень, уміння не йти на невиправдані ризики; уміння не казати та не вчиняти таких речей, про які згодом можна пошкодувати.

Самоконтроль (володіння собою): здатність контролювати свою почуття та дії; дисциплінованість; контроль власних бажань та емоцій.

6. Духовність - якості, які встановлюють зв'язок із Всесвітом, як чимось більшим, та надають сенсу.

Цінування краси та досконалості у всьому (благоговіння, подив, піднесеність): здатність помічати та цінувати красу, досконалість, та/або чиюсь майстерність у різних сферах життя: від природи до мистецтва, математики, науки та щоденного досвіду.

Вдячність: уміння усвідомити та бути вдячним за все хороше, що відбувається у житті; приділення часу для вираження вдячності.

Оптимізм (надія, орієнтація на майбутнє): Очікування найкращого від майбутнього та готовність працювати для досягнення цього; віра в те, що успіху у майбутньому можна досягти завдяки власним зусиллям

Гумор (грайливість): вміння бачити світлу сторону життя - помічати веселе і смішне, по -доброму жартувати, сміятися та веселити інших.

Духовність (віра, сенс життя): цілісне уявлення про вищу мету і сенс існування Всесвіту; розуміння свого місця у глобальному контексті; наявність розуміння про власний сенс життя, який диктує поведінку та забезпечує людині психологічний комфорт.

# data[].attributes.attachment_link.description
Тема характеру особистості віддавна обговорюється філософами, політичними та релігійними діячами та широким загалом. Існує безліч уявлень про характер: деякі пов'язані з репутацією, інші апелюють до рівня моральності або зводять поняття характеру до певної однієї риси, як то чесність або цілісність. Побутує думка, що характер є чимось постійним та незмінним.

# data[].attributes.headline
15 запитань, які варто ставити дітям для   покращення їхнього мислення

# data[].attributes.subject
15 запитань, які варто ставити дітям для   покращення їхнього мислення

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Які 5 слів найкраще тебе опишуть?

Це запитання скеровує дітей туди, де вони знають себе.

Тому мають уявлення про те, що інші люди можуть думати про них.

Це дає дитині хорошу відправну точку, яка є важливою для формування правильного уявлення про себе.

Що ти полюбляєш робити такого, що робить тебе щасливим?

Деякі діти скажуть, що комп'ютерні ігри. Це нормально.

Нещодавнє дослідження показало, що це має багато психологічних переваг.

Комп'ютерні ігри навіть зближують подружжя, якщо воно бавиться разом.

Суть цього запитання - спрямувати увагу дитини на речі, які роблять її щасливими.

І відкрити очі на те, що вона може збільшити час на активності, які приносять насолоду.

Ймовірно, це навчить дитину займатись тим, що вона любить у майбутньому.

Чого ти можеш навчити інших?

Сенс питання у тому, щоб навчити дитину: життя крутиться не лише навколо неї і її інтересів.

Життя - це про всіх нас і про те, як ми можемо допомогти один одному.

Питання також допоможе дитині почуватись цінною і сповненою сил.

Покаже їй, що вона особлива і має що запропонувати іншим.

Це формує відчуття впевненості в собі, і заохочує до навчання.

Що найгірше/найкраще трапилось з тобою?

Життя - це поєднання доброго і поганого досвіду.

Дитині потрібно зрозуміти це у ранньому віці, щоб вона могла психологічно підготуватись до життя.

Сенс цього запитання - допомогти малюку це усвідомити.

Допомогти зрозуміти дитині з її власного досвіду, що погані речі не тривають вічно.

Сонце завжди виходить після шторму.

Ви також можете отримати від дитини інформацію, що її болить і в через що їй потрібно допомогти пройти.

Як ти гадаєш, як люди почуваються, коли...?

Дітям просто фокусуватись на їхніх власних почуттях, зневажаючи почуттями інших.

Хоча ставити себе на місце інших - важлива річ у житті для побудови міцних стосунків і уникнення конфліктів.

Важливо навчити дитину враховувати почуття інших людей і виявляти емпатію.

Щоб розвинути співпереживання у дитини, запитайте її, як хтось інший почувається, коли...

Варіанти можуть бути різними: падає з велосипеда, коли його ображають словами, штовхають, тощо.

Як ти думаєш, хто з твоїх друзів мені подобаються найбільше? Чому?

Колектив має великий вплив на ваше мислення і поведінку.

Якщо поруч з вами завжди негативні люди, ваша поведінка почне видозмінюватись до негативної.

Якщо поруч - позитивні люди, ваше мислення змінюватиметься в кращий бік.

Це запитання допоможе зрозуміти, хто і як з друзів вашої дитини на неї впливає.

Якби ти міг вирости і стати знаменитим, у чому ти б хотів прославитись?

Це запитання спрямовує дітей подумати про справжнє значення успіху і спадщини, яку вони б хотіли по собі залишити.

Чи успіх лише у грошах, чи є щось більше за них?

За що ви хочете, щоб люди вас пам'ятали?

Відповідь дитини допоможе вам визначити її тип характару і виявити, хто є її моделлю для наслідування.

А це дуже цінна інформація для подальшого розвитку дитини.

Якби ти змінив світ, якби міг?

Дослідження показує, що очікування позитивного досвіду приносить більше щастя, ніж саме його переживання.

Як тільки ваша дитина доросла до того, щоб усвідомлювати, що завтра - це не сьогодні і кожен день є можливістю для позитивних змін, почніть формувати в ній цю звичку - прагнути полегшення хвороби і дрібниць, які покращуватимуть не лише завтрішній день, але й світ в цілому.

Якби ти міг запровадити одне правило, якого мусили б дотримуватись усі в світі, яким би воно було? Чому?

Це запитання привертає увагу дітей до того, що ми живемо у світі, який має свої правила.

Частину з них ми зобов'язані дотримуватись.

Правила не означають покарання за їхнє невиконання.

Вони допомагають нам краще жити і взаємодіяти з іншими.

Ваша дитина краще прийме цей факт, якщо матиме власне персональне правило, у яке вона вірить.

Це правило може бути ключем для виховування в дитини законослухняності.

Вас також може зацікавити:

# data[].attributes.attachment_link.title
15 запитань, які варто ставити дітям для покращення їхнього мислення

# data[].attributes.attachment_link.description
Які 5 слів найкраще тебе опишуть? Це запитання скеровує дітей туди, де вони знають себе. Тому мають уявлення про те, що інші люди можуть думати про них. Це дає дитині хорошу відправну точку, яка є важливою для формування правильного уявлення про себе. Що ти полюбляєш робити такого, що робить тебе щасливим?

# data[].attributes.headline
Створення культури емпатії в українському суспільстві Проблеми виховання дитини

# data[].attributes.subject
Створення культури емпатії в українському суспільстві Проблеми виховання дитини

# data[].attributes.attachment_link.title
Психологія Архіви * Моя Дитина

# data[].attributes.attachment_link.description
Дитина образилася. Що ж робити? Часто батьки відчувають себе безпорадними, намагаються задобрити або залякати її, аби перестала ображатися. Але чи правильно вони чинять? Про...

# data[].attributes.headline
«Дитячий психолог» сайт для батьків та дитячих психологів

# data[].attributes.subject
«Дитячий психолог» сайт для батьків та дитячих психологів

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Методика "Сходинки емоцій та почуттів" спрямована на дослідження, розвиток та корекцію емоційного інтелекту дитини.

Розроблена для роботи психологів та психотерапевтів з дітьми віком від 5-ти років, підлітками та дорослими.

Замовити методику можна тутв магазині ToysDytpsyholog

Емоції і почуття - це невід'ємна частина особистості. Сукупність емоційних реакцій робить нас унікальними. Є емоції, які зручні для оточуючих (радість, здивування, задоволення), і незручні (сум, страх злість). Але всі вони важливі, бо всі виконують певну роль.

Поведінка людей регулюється емоціями. Яким би вчинок не був, передумовою для нього завжди є певний емоційний стан. Методика "Сходинки емоцій" допоможе розібратися в ситуаціях, подивитися на них з іншого ракурсу і зрозуміти, як можна діяти по-іншому. Цей методичний інструментарій познайомить з емоціями, допоможе навчитися розрізняти їх та загалом розвинути емоційний інтелект.

Емоційний інтелект - це:

📍здатність розпізнавати емоції свої та інших людей;

📍вміння використовувати емоції для виконання поставлених завдань;

📍здатність управляти емоційними станами;

📍розуміння причин і наслідків емоцій та їхнього впливу на життя.
Методика має діагностичний, пізнавальний та терапевтичний ефекти.
Діагностична складова допоможе зрозуміти те, як людина відчуває ті чи інші емоції, наскільки вона в них обізнана.

Пізнавальний ефект полягає в тому, що за допомогою цього інструментарію можна навчити дитину орієнтуватися в емоціях, глибше пізнати їх, краще зрозуміти.

Терапевтична дія виявляється в тому, щоб дослідити власний емоційний світ та побачити і усвідомити різні способи поведінки в тих чи інших ситуаціях.

Комплектація: 1 картка-шкала інтенсивності емоцій, 124 картки-назви емоцій.

Розмір карток-назв: 6х2 см

Розмір карток-шкал: 30х7 см

Матеріал: цупкий ламінований картон.
На картках написані такі назви емоцій та почуттів:
РАДІСТЬ, ЗАХВАТ, ПРИЙНЯТТЯ, ВЕСЕЛІСТЬ, ЗАДОВОЛЕННЯ, НАСНАГА, БЕЗТУРБОТНІСТЬ, СПОКІЙ, УМИРОТВОРЕННЯ, НІЖНІСТЬ, РОЗЧУЛЕННЯ, ІРОНІЯ, ГОРДІСТЬ, ЩАСТЯ, ЕЙФОРІЯ, ЕКСТАЗ, ЛЮБОВ, ЗАХОПЛЕННЯ, ДРАЙВ, ВДЯЧНІСТЬ, ТРІУМФУВАННЯ, ПОЛЕГШЕННЯ, НАДІЯ, СИМПАТІЯ, СХВАЛЕННЯ, РІШУЧІСТЬ, ЗАКОХАНІСТЬ, ВПЕВНЕНІСТЬ, ПОВАГА

СТРАХ, ХВИЛЮВАННЯ, ЗАНЕПОКОЄННЯ, ЖАХ, ТРИВОГА, ОСТРАХ, ПОБОЮВАННЯ, СУМНІВ, ПАНІКА, ПЕРЕЛЯК, НАСТОРОЖЕНІСТЬ, ПІДОЗРІЛІСТЬ, СМІЛИВІСТЬ

ІНТЕРЕС, ЗАХОПЛЕННЯ, ЦІКАВІСТЬ, ПРИСТРАСТЬ, ОДЕРЖИМІСТЬ, ЗДИВУВАННЯ, РОЗГУБЛЕНІСТЬ, БЕЗПОРАДНІСТЬ, ПОДИВ, ШОК, НУДЬГА, БАЙДУЖІСТЬ, АЗАРТ, БАДЬОРІСТЬ, НАТХНЕННЯ, ЗАЦІКАВЛЕНІСТЬ, ЕНТУЗІАЗМ, ЕНЕРГІЙНІСТЬ, ПОЖВАВЛЕННЯ, МРІЙЛИВІСТЬ.

ЗЛІСТЬ, ЛЮТЬ, ПРИКРІСТЬ, РОЗДРАТУВАННЯ, НЕВДОВОЛЕННЯ, ГНІВ, ОЗЛОБЛЕННЯ, ОБУРЕННЯ, СКАЗ, НЕСАМОВИТІСТЬ, ДОСАДА, ЗАПАЛЬНІСТЬ, ОБРАЗА, РЕВНОЩІ, ЗАЗДРІСТЬ, МСТИВІСТЬ, ПРОТЕСТ

СУМ, СМУТОК, ТУГА, СПІВЧУТТЯ, ГОРЕ, ЗНЕВІРА, ВІДЧАЙ, ЗАСМУЧЕННЯ, РОЗЧАРУВАННЯ, ПРИКРІСТЬ, ПРИГНІЧЕНІСТЬ, ЖАЛІСТЬ, ЖУРБА, БІЛЬ, СКОРБОТА, НОСТАЛЬГІЯ, БЕЗНАДІЯ, СТРАЖДАННЯ, ПЕЧАЛЬ, САМОТНІСТЬ, СУМНІВ, БЕЗСИЛЛЯ, ВТРАТА, АПАТІЯ, ПОТРЯСІННЯ, ВРАЗЛИВІСТЬ

ВІДРАЗА, ОГИДА, НЕПРИЯЗНЬ, НЕХТУВАННЯ, НЕНАВИСТЬ, НЕВДОВОЛЕННЯ, ГИДЛИВІСТЬ, ПРЕЗИРСТВО, АНТИПАТІЯ, ЗНЕВАГА, ГОРДОВИТІСТЬ

ВИНА, НЕЗРУЧНІСТЬ, ЗБЕНТЕЖЕННЯ, ПРИНИЖЕННЯ, ГАНЬБА, СОРОМ, ПРОВИНА, СОРОМ'ЯЗЛИВІСТЬ
Замовити методику можна тутв магазині ToysDytpsyholog
Картка-шкала - це поле, на яке зручно викладати картки-назви емоцій, досліджуючи ту чи іншу ситуацію чи виконуючи поставлене завдання.

Методику "Сходинки емоцій" можна використовувати як на індивідуальних консультаціях, так і в груповому форматі.
Завдання, які можна виконувати із картками "Сходинки емоцій":

1. Посортувати емоції на групи за ознаками, які клієнт запропонує самостійно чи зазначить психолог (наприклад, за базовими групами).

2. Об'єднати емоції в дві групи: зручні для оточуючих та незручні.

3. Обрати емоції, які людина відчувала протягом години/дня/тижня.

4. Наосліп вибрати картку і назвати, в яких ситуаціях можна відчувати ту емоцію, яка там зазначена.

5. Розібрати конкретну ситуацію з точки зору почуттів від самого початку до кульмінації і її завершення. Це можна зробити, відповідаючи на запитання: "Що відчувала людина спочатку? ...після цього? ...і чим все завершилось?". Для зручності картки-назви емоцій можна викладати на картки-шкали.

6. Розташувати на картці-шкалі карки-назви емоції відповідно до інтенсивності, від легеньких відтінків до найбільш яскраво вираженої. Наприклад, роздратування - невдоволення - озлоблення -злість - лють. Така вправа допомагає усвідомити відтінки емоцій та дає розуміння того, що інтенсивність почуттів може бути різною залежно від обставин та рівня накопичення.

Ігри, в які можна грати з картками "Сходинки емоцій":

1. Наосліп обираємо картку-назву емоції і пробуємо зобразити пантомімою емоцію, почуття чи стан, зображені на картці. Завдання для інших учасників - відгадати, що написано на картці.

2. Наосліп обираємо картку-назву емоції та демонструємо, як проявляє це почуття певна задана людина - це може бути хтось із членів родини чи інша значима особа. Ця гра допоможе усвідомити особливості прояву емоцій та почуттів різними людьми та дасть розуміння про те, наскільки дитина обізнана в емоціях та правильно їх інтерпретує.

3. Обираємо картку-назву емоції і вигадуємо якнайбільше варіантів того, як ту чи іншу емоцію можна виразити, проявити.

4. Обираємо картку-назву емоції з колоди, не показуючи її оточуючим, та описуємо ситуації, в яких можна відчувати цю емоцію. Завдання для інших - зрозуміти, про яке почуття йдеться.

Пам'ятайте, що відповідно до віку дитини можна регулювати кількість карток у завданнях. Рекомендовано розпочинати з основних емоцій (радість, сум, страх, здивування, злість, огида) і поступово додавати різні емоційні відтінки.

Окрім запропонованих варіантів, карткам "Сходинки емоцій" можна знайти власне застосування, також їх можна поєднувати з іншими методиками, що суттєво розширить можливості їх використання.
Автор методики:
Анна Олексіївна Луньова - автор проективної методики "Світ емоцій та почуттів. Картки-ситуації", дипломований психолог, сертифікований дитячий психолог в галузі гештальт-терапії в напрямку роботи з дітьми та їхніми батьками, автор сайту dytpsyholog.com, автор тренінгових програм для батьків, веде активну консультативно-терапевтичну практику з 2011 року.

Дорогі друзі, якщо у вас виникнуть питання, будь-ласка, пишіть автору на електронну адресу anyutalyneva@gmail.com або на сторінку в Instagram annalunova.psycholog.

Є можливість отримати дистанційну консультацію.
Замовити методику можна тутв магазині ToysDytpsyholog

# data[].attributes.attachment_link.title
Дитячий психолог

# data[].attributes.attachment_link.description
Перший український сайт для батьків та дитячих психологів