# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der er noget storbysmart og hipt over Uber, det nye taxa-koncept, som er kommet til København - for der er noget fascinerende ved angrebet på det støvede, gamle taxasystem.

Der er imidlertid både en stor gevinst og et stort tab ved Uber:

Gevinsten er nu-og-her hos den enkelte forbruger, fordi det selvfølgelig er smart og billigere, at du kan klare bestillingen og betalingen via din smartphone - og at du aldrig behøver vente i telefonkøen eller stå ude i regnen og vifte efter en taxa.

TABET KOMMER PÅ DEN LANGE BANE for de enkelte chauffører, fordi den måde, som Uber hyrer dets chauffører på, er som en slags daglejere, der byder sig til i håbet om den hurtige indtjening - men som mister alle den danske models fordele.

Uber-konceptet er indbegrebet af moderne kapitalisme:

En umiddelbar fristelse for forbrugeren, en kæmpefordel for ejerne og en kæmpeudfordring for kollektive overenskomster.

Fagbevægelsen bringes nemt i defensiven af den slags - for dem, der driver den moderne kapitalisme, er dygtige til at få forbrugerne over på deres side:

DEN ENE DAG ER DET RYANIAR, som siger, at de giver folk med lav løn billige flyture - som fagforeningens stivstikkere, forstår man, er imod, fordi de er gammeldags. Den næste dag er det Uber, som lover billigere taxa-ture til folket - som fagbosserne så også er imod.

Her i Danmark tog fagbevægelsen - efter langt tilløb - kampen op mod Ryanair. De fik fortalt den rigtige historie - nemlig at de lønninger, som lavprisselskabet ville give dets ansatte, simpelthen ikke var et dansk arbejdsmarked værdigt. Derved vandt de folket med sig.

Men kampen mod Ryanair handlede om mere og andet end den enkelte ansattes løn- og ansættelsesvilkår i lige præcist det foretagende. Den handlede nemlig endnu vigtigere om fagbevægelsens ret til også i fremtiden at forhandle på vegne at dets medlemmer.

Fordelene ved kollektive overenskomster kan ikke overvurderes. Historisk ville vi aldrig have fået alle landevindingerne - fra en kortere arbejdsuge over dagpenge til pensionsopsparing - hvis hver enkelt skulle have forhandlet for sig selv. Kollektivet er stærkere.

UBER-KONCEPTET ER ENDNU ET ANGREB på den kollektive overenskomst - og det er i virkeligheden endnu værre end Ryanair, idet dens angreb er langsomt, sværere at få øje på og vanskeligere at bekæmpe:

Hvis du vil være chauffør, har du reelt ingen rettigheder som arbejdstager. Du er en løsarbejder, en daglejer, som kun kan tjene penge de dage, hvor du er i stand til at køre den bil, som du i øvrigt ofte selv skal stille til rådighed. Syg? Nul kroner. Langtidssyg? Who cares!

I USA, som Uber-konceptet stammer fra, taler man lige nu om den såkaldte 'gig-økonomi'. Ordet 'gig' kendes fra musikbranchen, hvor et band eller et bandmedlem netop kun lønnes for dets faktiske jobs (=gig), men ingen rettigheder har derudover.

Republikanerne hylder 'gig-økonomien', som de kalder moderne, fordi den enkelte ikke som en 'slave' skal møde på en bestemt arbejdsplads hver dag. Her kan man selv tilrettelægge sit liv og sin hverdag. Højrefløjen ser kollektive overenskomster som en trussel.

DEMOKRATERNE ADVARER SKARPT imod denne 'daglejer-økonomi', fordi den underminerer de i sammenligning med Danmark få rettigheder, som en egentlig ansat trods alt har i USA. De ser kollektive overenskomster som vejen til et bedre liv for flere. En del af løsningen.

Her i landet forstår jeg godt, at fagbevægelsen ser med bekymring på Uber-konceptet - og det er vigtigt, at den igen mobiliserer dens styrke til at forklare den enkelte forbruger, at den lidt billigere og lidt smartere taxatur faktisk kan ende med at blive den dyreste tur nogensinde.
Dette er et blog-indlæg og ikke et udtryk for Avisen.dk's holdning. Hvis du finder, at bloggen er æreskrænkende eller indeholder injurier, så send en mail til tip@avisen.dk.

# data[].attributes.attachment_link.title
David Trads: Uber-taxi er endnu værre end Ryanair

# data[].attributes.attachment_link.description
Der er noget storbysmart og hipt over Uber, det nye taxa-koncept, som er kommet til København - for der er noget fascinerende ved angrebet på det støvede, gamle taxasystem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvis regeringen på forhånd lagde plan for lærerlockout, som en ny bog beskriver, er det brud på den danske model.

Nye, strammere pensionsregler gør det mere attraktivt at spare op i frie midler til sin alderdom.

Hvorfor ikke gå fra to til tre vejbaner på overfyldte motorveje, foreslår Dansk Industri. Ikke helt dumt, siger FDM og trafikforsker.

Der er tale om den største investering nogensinde i den danske del af Nordsøen.

Politiet betragter fundet som farligt.

22 boligområder er på regeringens ghettoliste for det næste år. Det er tre færre end sidste år.

Sydkorea har bekræftet, at nordkoreansk missil kan ramme Washington. Det Hvide Hus overvejer at flytte ambassaden i Israel til Jerusalem. Kvindernes VM i håndbold begynder i dag.

Juleandens fedtindhold er afgørende for, om den skal starte i ovnen på 250 eller 200 grader, siger JP's køkkenchef.

Hvem henter en turkisfarvet rollator, hvis man ikke har brug for den?

Danmark er ikke meget bedre end Polen, når det kommer til at være retsstat.

USA vil ikke ind i en ny krig på Korea-halvøen, men kan blive tvunget til det.

David Ignatius, kommentator, The Washington Post

Kina har under præsident Xi Jinping øget sine muligheder for at demonstrere magt. Det strategiske mål er at skabe en kinesiskanført regional orden i Europa og Asien.

Mens resten af den vestlige verden forarges over Rusland, nærmest knuselsker en række fodboldkoryfæer på blåøjet manér landets åbenlyse forsøg på at bruge sporten som effektivt propagandamiddel. Det er skamfuldt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Økonom i debatindlæg: Kollektive overenskomster trues af nye apps

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvis regeringen på forhånd lagde plan for lærerlockout, som en ny bog beskriver, er det brud på den danske model. Nye, strammere pensionsregler gør det mere attraktivt at spare op i frie midler til sin alderdom. Hvorfor ikke gå fra to til tre vejbaner på overfyldte motorveje, foreslår Dansk Industri.

# data[].attributes.attachment_link.title
Historien om Danmark: Grundloven, folket og magten (8) | TV | DR

# data[].attributes.attachment_link.description
Lars Mikkelsen fortæller om 1800 tallet, som er den periode i Danmarkshistorien, hvor enevælden afskaffes og hvor danskerne får deres første grundlov og folkestyre. Men kampen for et mere lige og retfærdigt samfund er lang, og kræver store ofre undervejs. Ikke mindst for de laveste klasser i samfundet, bondebefolkningen og den gryende arbejderbevægelse.

# data[].attributes.attachment_link.title
Statistik over befolkningen fordelt efter erhverv fra 1901 til 2013 fra

# data[].attributes.attachment_link.title
Om velfærdsstatens tilblivelse. Erik Ib Schmidt

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der er de seneste årtier sket en markant overgang fra velfærdsstatens fokus på lighed og universelle rettigheder til konkurrencestatens promovering af fleksibilitet, dynamik og opportunisme. Det er blevet populært at kalde den aktuelle danske stat en konkurrencestat. Hvor velfærdsstaten beskyttede befolkningen mod de negative følger af kapitalismen ud fra en keynesiansk forståelse og var orienteret mod det gode liv i et demokratisk fællesskab, mobiliserer konkurrencestaten til deltagelse i konkurrence på alle niveauer og betoner i en nyliberal optik individuelt ansvar og pligter i et aktivt arbejdsfællesskab.

Der er ingen tvivl om, at fortællingen om konkurrencestaten er mere overbevisende end forestillingen om, at vi stadig lever i en klassisk velfærdsstat. Men fortællingen om konkurrencestaten er også mangelfuld og misvisende - både som kontrast til velfærdsstaten og som karakteristik af den aktuelle samfundsudvikling.

Målet for velfærdsstaten var velfærd. Målet for konkurrencestaten er derimod ikke konkurrence, men vækst. Konkurrence er midlet, ikke målet. Alene af den grund vil det være mere præcist at kalde den aktuelle stat for en vækststat i forlængelse af velfærdsstaten, da vækst har erstattet velfærd som målet for staten. Men der er andre grunde til at kalde den aktuelle stat en vækststat, snarere end en konkurrencestat.

Fortællingen om overgangen fra en velfærdsstat til en konkurrencestat fremhæver kontrasten mellem de to statstyper og har derfor ikke tilstrækkeligt blik for dynamik mellem dem. Vækst er et essentielt led i denne dynamik.

For velfærdsstaten var vækst et middel, der blev taget i brug for at skabe bedre velfærd. I de seneste to årtier har vækst løsrevet sig fra sin status som middel og har manifesteret sig som et altoverskyggende mål. Tiden efter velfærdsstaten er dermed karakteriseret ved, at vækst er gået fra at være et middel til at blive selvstændiggjort som indiskutabelt mål for statens virke på alle leder og kanter.

Ved at se den aktuelle stat som en vækststat fremhæves målet for de aktuelle politiske bestræbelser, samtidig med at historikken omkring vækstens rolle i forskellige statsformer og den aktuelle krise bliver en del af fortællingen.

Ingen opskrift på succes

For Bjarne Corydon er konkurrencestaten en succes. Den ses som den eneste måde, hvorpå sociale fremskridt kan sikres og videreføres i en ny tid, der er præget af intens globalisering.

Den forståelse kommer til udtryk i de talrige reformer, denne regering har gennemført med henblik på, at forbedre den danske konkurrenceevne. Trygheden er reduceret med dagpengereform, efterlønsreform, kontanthjælpsreform og reformerne af førtidspensionen og fleksjobordningen.

Med folkeskolereformen skal danske skoleelever have øget faglighed og klare sig bedre i de PISA-test, der viser, hvordan vi klarer os i forhold til de lande, vi skal konkurrere med. Danskerne skal først og fremmest uddannes og motiveres til at blive kompetente deltagere i den tiltagende konkurrence. For at skabe større vækst.

Forståelsen af, at konkurrencestaten er opskriften på succes nu og i fremtiden, deles af det store flertal af politikere og debattører.

For et mindretal i debatten er fortællingen om konkurrencestaten en trædesten for kritik. I denne udlægning er konkurrencestaten et stort tilbageskridt i forhold til tidligere tiders velfærdsstat. Det handler om at beskytte velfærdsstaten mod de aktuelle angreb i konkurrencestatens navn.

Fælles for parterne i den toneangivende debat er det til gengæld, at konkurrencestaten indtager en sejrende position. Konkurrencestaten tromler derudad og er nærmest uovervindelig.

Det er også en misforståelse.

Den aktuelle stat er god til at skabe konkurrence. Men set i forhold til målet for statens politik, som er vækst, er den aktuelle stat basalt set svag og skrøbelig, en anakronisme i dyb krise.

Sideløbende med, at vækst er blevet solidt placeret øverst på den politiske dagsorden, er vækst blevet stadig mere vanskelig at opnå.

Konkurrence uden vindere

Den aktuelle vækstkrise er en decideret eksistentiel krise for vækststaterne i de rige lande. Det skyldes, at disse stater basalt set konkurrerer om at skabe høj vækst, mens vækstpotentialet efterhånden er for svagt til, at der er noget at konkurrere om. Det er en konkurrence uden vindere.

Det, vi oplever i disse år, er en gentagelse af billedet fra krisen i 1970'erne, hvor politikerne i første omgang fortrængte velfærdsstatens krise og skruede endnu mere op for velfærdsstaten. Det blev krisen ikke løst af - det blev den forlænget af.

Det er symptomatisk for det ensidige og ukritiske fokus på konkurrencestaten, at den aktuelle krise skal imødegås af en endnu mere stålsat og trimmet konkurrencestat. Men uanset hvad politikerne gør, udebliver væksten. Man fører politik for fortiden, ikke for fremtiden.

I stedet skal vækstkrisen bruges til grundlæggende samfundsforandringer i de kommende år. Det handler om grundlæggende accept af, at væksten er forsvundet. Det er hverken realistisk eller ønskeligt, at der igen skabes høj vækst.

Vi lever i et meget rigt samfund, og det skal vi værne om, men i stedet for fortsat at jagte væksten med store omkostninger for mennesker, samfund og klima skal vi vende blikket mod de muligheder, som samfundet samtidig besidder for, at fremtiden kan blive præget af bedre livskvalitet, bæredygtighed og demokratisering.

Staten kan spille en rolle i den proces, men måske handler det i højere grad om at skabe alternativer til såvel staten som kapitalismen, der begge forudsætter evig vækst og i forening kvæler alle ansatser til fremgang efter væksten.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tiden efter velfærdsstaten er karakteriseret ved, at vækst i stigende grad er blevet selvstændiggjort som indiskutabelt mål for statens virke på alle leder og kanter